B. K. Borison

LOVELIGHT
FARM

TÉLI CSODAORSZÁG

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

E P I L Ó G U S

BÓNUSZFEJEZET

K Ö S Z Ö N E T N Y I L V Á N Í T Á S

Impresszum

E.-nek, aki a kedvenc love storym.

És Rónak, aki pedig a legjobb happy end.

Christmas Eve will find me

Where the love-light gleams.{1}

– Kim Gannon és Walter Kent:

I’ll Be Home for Christmas

1

– LUKA, FIGYELJ! – Hátradőlök a székemben, és a mögöttem álló iratszekrényen lévő papírkupac felé tapogatózom, aztán magamban szitkozódom, amikor az ujjbegyem alig érinti a sarkát, és az egész máris fehér hózáporként zúdul a padlóra. – Figyu, szeretném, ha abbahagynád a pizzáról való szövegelést egy pillanatra.

A vonal másik végén csend, aztán Luka megszólal.

– Ne már, most értem a legjobb részhez.

Az említett rész a házi sajt, amiről a végtelenségig bírna mesélni, de nem hiszem, hogy most el tudnám viselni, hogy ilyen részletességgel elmerüljünk a mozzarella rejtelmeibe. Adatelemzőként Luka elképesztően alapos mindenben, sajtban egyenesen világbajnok. Megdörzsölöm a fájó részt a szemöldököm között.

– Tudom, és borzasztóan sajnálom, de most valami másról kell beszélnem veled.

– Minden oké? – Dudálás hallatszik a háttérben, Luka elfojtott káromkodása, és az irányjelző egyenletes kattogása, ahogy sávot vált.

– Minden… – Lepillantok a padlón heverő költségvetési táblázatokra, és megborzongok. – Minden oké. Én csak… – A kezdeti magabiztosság, amivel belekezdtem ebbe a beszélgetésbe, elillan, és gondterhelten összegörnyedek a székemben. Valahányszor felhívtam Lukát ezen a héten, vagy Luka hívott engem, mindig inamba szállt a bátorság. Szerintem most is így lesz.

– Igazából most mennem kell – folytatom. – Hagyjuk is, az egyik beszállítóm hív. – Rosszallóan nézek a tükörképemre a számítógépem képernyőjén: táskás a szemem, a telt alsó ajkamat már pirosra harapdáltam idegességemben, és a sötét hajzuhatagom olyan kontyban végződik, ami jobban illene egy kísérteties babához.

Összegezve: éppolyan ziláltan nézek ki, mint a farm költségvetési kimutatásai.

– Nem hív az egyik beszállítód, de egyelőre belemegyek ebbe a játékba. – Luka hangjában vidámság bujkál. – Hívj fel, ha végeztél a munkával, oké? Beszélhetünk arról, amit egész héten kerülgettél.

– Talán. – A tükörképem még jobban ráncolja a homlokát.

– Nemsokára beszélünk! – búcsúzik el nevetve.

Leteszem a telefont, és ellenállok a késztetésnek, hogy keresztülhajítsam a szobán. Luka jól ismer, könnyedén átlát rajtam, és én ezt most nem akarom. Őszintén szólva sosem akarom, félek attól, amit talál, és esetleg elkezdi összekapcsolni az adatpontjait.

A telefonom rezeg a tenyeremben egy bejövő üzenettől, én meg inkább lefordítom egy rakás számla tetejére. Újra jelez, és finoman megcsípem az orrnyergemet.

A farm pénzügyeinek jelenlegi állása mellett hamarosan kifogyok a lehetőségekből. Azt hittem, hogy talán egy fenyőfafarm tulajdonosának lenni romantikus lesz.

Nagy álmaim voltak a varázslattal teli ünnepi időszakról: fák körül szaladgáló gyerekek, forró csoki fölött lopva csókot váltó szülők… Amiről a karácsonyi dalok szólnak. Fagyöngy alatt összebújó fiatal párok, alacsonyan függő fényfüzérek, színpompás karácsonyi harisnyák. Pirosra és fehérre festett fakorlátok, mézeskalács, mentolos cukorpálcák. Az elején úgy tűnt, mindez valóra is válik. A nyitószezonunk olyan varázslatos volt, amilyenről csak álmodni lehet.

De azóta csőstül jön a baj.

Nyakig ülök az adósságban egy műtrágyaszállítónál, aki minden második hónapban „véletlenül” megfeledkezik a szállítmányomról. Egy egész parcellám tele van fákkal, amelyek úgy néznek ki, mintha egy Tim Burton-filmből kerültek volna oda, és egy betolakodó mosómedvecsalád önkényesen birtokba vette a Télapó-pajtámat. Röviden: a farm minden, csak nem egy varázslatos téli meseország.

Ez maga a fagyos pokol, tetején egy szép piros masnival, ahonnan nincs menekvés.

Átverve érzem magam. Nemcsak a valaha látott összes Hallmark-film, hanem a birtok előző tulajdonosa által is. Hank elmulasztotta megemlíteni, hogy hónapokkal korábban felhagyott a számlák befizetésével, és új tulajdonosként én örököltem az adósságát. Annak idején azt hittem, jó üzletet csináltam: a birtokot jó áron vettem meg, és izgalmas ötleteim voltak a bővítésre és a marketingre, amivel sikerre vihetem ezt a kis farmot. Most viszont csak hülyének érzem magam, mintha nem vettem volna észre néhány figyelmeztető jelet, miközben valami különleges létrehozására vágytam.

De mint mindenre, erre is kell hogy legyen megoldás. Csak nem vagyok benne biztos, hogy a bejövő üzeneteim legelején csücsülő e-mail olyasmi, amit kész vagyok megnyitni.

Őszintén, jelenleg a saját szerveim eltávolítása kevésbé hangzik ijesztőnek.

– Stella!

Frászt kapok, amikor Beckett becsörtet az irodámba, az asztalról le is sodrom a kávémat, egy félholt páfrányt és egy halom fenyőillatú légfrissítőt. Az összes a földre zuhan, a tönkrement iktatórendszerem tetejére. Rosszallóan nézek a farmom gondnokára a kupi felett.

– Beckett. – Sóhajtok, és a szemem mögött lüktető fejfájás egyre rosszabb, már a koponyám tövénél kínoz. Ez a srác képtelen normális, visszafogott módon belépni egy szobába. A térde csupa sár, biztos a déli parcellán járt. – Mi az már megint? – A homlokom pedig egyre jobban ráncolódik.

Átlép a növény-, karton- és kávékupac fölött, és hatalmas testével az íróasztalommal szemben lévő székbe huppan – egy borzalmas, túl kicsi bőrholmira, amelyet az út szélén találtam. Újra akartam kárpitozni egy szép zöld bársonnyal, de akkor jöttek a mosómedvék. Aztán az út menti kerítés dőlt össze csak úgy, kétszer is. Így hát azóta is itt áll. Borzalmasan repedező barna bőr, a padlóra hulló töltelékdarabok. Olyan, mint egy metafora.

Beckett a kifakult, a széleinél felpöndörödött papírfákat nézi, melyek a szőnyeget tarkítják. Az egyik szemöldöke felszalad a homlokára.

– Megmagyaráznád, miért van hetvenöt benzinkutas légfrissítő az irodádban?

Beckett nem túl diszkrét, nem kér elnézést, inkább egy számomra személyes dologban kezd el vájkálni. A telefonom újra megrezdül. Három szaggatott jelzés villámgyors egymásutánban. Vagy Luka értekezése lesz a pizzatészta állagáról, vagy egy másik beszállító, aki a rég lejárt számlája kifizetését követeli.

Beckett szemöldöke magasabbra kúszik.

– A másik kínzó kérdés: megmagyaráznád, miért kerülöd Lukát?

Utálom, amikor Beckett okoskodik. Rám nézve ennek szinte mindig rossz vége van. Túl ravasz, hiába játssza mindig a bugyuta farmert. Lehajolok, felveszek egy légfrissítőt, és az íróasztalom alsó fiókjába dobom a többi közé: egy rahedli összegabalyodott zsinór, áporodott fenyőillat, viszonzatlan érzelmek… Egy-egy papír fenyőfa minden egyes alkalomra, amikor Luka hazajött, attól kezdve, amikor huszonegy évesek és hülyék voltunk. Általában egy-két héttel azután találom meg a papír fenyőfát, ahogy elutazik. Valami eldugott helyen, a hógömböm vagy a billentyűzetem alatt, a kávéfilterek közé rejtve.

– Nem akarom megmagyarázni, és nem is kerülöm – motyogom. Határozottan passzolom mindkét kérdést, köszönöm. – Megosztod velem, mit találtál odakint ma reggel?

Beckett lehúzza a sapkáját, és beletúr sötétszőke hajába, egy-két koszfoltot beledolgozva. Bőre napbarnított, hála a földeken végzett munkának, a könyökéig felgyűrt flaneling alól kilátszik az alkarjára varrt tetkója. A városkánkban minden nő valósággal elolvad tőle, valószínűleg ezért nem is nagyon jár be.

És valószínűleg ezért nézett rám csúnyán, amikor felvetettem, hogy egy „Dögös farmer” naptárral növelhetnénk a profitot. Esküszöm, nem lennének anyagi gondjaim, ha hagyná, hogy piacra dobjam.

– Nem értem – mormogja, hüvelykujjával az állát dörzsölve. Ó, te jó ég, ha Cindy Croswell most itt lenne, nyomban holtan rogyna össze! Nevezett hölgy a gyógyszertárban dolgozik, és néha úgy tesz, mintha nagyothallana, amikor Beck belép a patikába, csak azért, hogy a srácnak le kelljen hajolnia hozzá, így közvetlenül a fülébe kiabáljon. Még azt is láttam, hogy az öreglány úgy tett, mintha megbotlott volna egy polcban, hogy Beckett felsegítse. Reménytelen. – Ezek a fák valószínűleg a legigénytelenebb növények, amiket valaha is gondoznom kellett. – Az ajkam addig görbül lefelé, amíg a fintorom pont olyan lesz, mint az övé. Két szomorú bohóc.

– Ötletem sincs – folytatja –, hogy a déli parcellán lévő fák miért néznek ki úgy, mint… – Hát, igen… Eszembe jut a dombok tövében növekvő fák meglehetősen lehangoló látványa: görbék, hajlottak, a kérgük töredezett. A petyhüdt, bánatos tűlevelek már csak hab a tortán!

– Mint Charlie Brown csálé fenyőfájának egy sajátos változata?

– Aha, pontosan.

Fura módon a lehangolóan csúnya fenyőfáknak is van piaca. De a Lovlight Farm fenyőfái bizony nem tartoznak ebbe a kategóriába. Ezek menthetetlenek. A minap kimentem, és esküszöm, az egyik összeroskadt csak attól, hogy ránéztem. El sem tudom képzelni, hogy egy ilyen szánalmas példány bárkinek az otthonában álljon. Az alsó ajkamat piszkálom a hüvelykujjammal, és fejben gyors számításokat végzek. Több tucat fa áll azon a területen.

– Megleszünk nélkülük? – Beckett aggodalmasnak tűnik, és minden oka megvan rá. Ez egy újabb csapás, amit nem engedhetünk meg magunknak. Ő a farm szakmai irányítója. Tudom, hogy tartozom neki az igazsággal. Hogy csak egy hajszálon múlik a fennmaradásunk. De nem bírom kinyögni a szavakat. Nagy kockázatot vállalt, amikor otthagyta a korábbi állását, hogy nálam dolgozzon. Tudom, hogy bízik a farm sikerességében. Abban, hogy az összes neki tett ígéretemet betartom.

És eddig így is volt, hála a megtakarításaimnak. Muszáj volt spórolnom és takarékoskodnom, és leggyakrabban rámen a vacsorám, aminek eredményeképpen az itt dolgozók közül senkinek a bérét nem kellett csökkenteni. Nem vagyok hajlandó mindezt feláldozni.

De akárhogy is, a megtakarításom nem tart ki örökké. Valaminek történnie kell, minél előbb.

Visszapillantok a számítógépem képernyőjére, a legfrissebb bejövő e-mailre.

– Nos – mondom, az alsó ajkamat rágcsálva. Aki á-t mond, mondjon bé-t is. Ha Beckett azt akarja, hogy a következő szezont épségben átvészeljük a farmmal, akkor nincs mese, meg kell tennie valamit. Mély levegőt veszek, és összeszedem a bátorságom legutolsó morzsáját, ami nem hagyott cserben a Lukával folytatott telefonbeszélgetésem során sem. – Akarsz a pasim lenni?

Nevetnék az arckifejezésén, ha nem lenne komoly az ügy. Beckett úgy néz, mintha arra kértem volna, hogy menjen ki a gyümölcsösbe, és temessen el egy hullát.

– Ez most… – Megmozdul a székében, a bőr nyikorog alatta. – Stella, én nem… Én nem tekintek rád úgy…, te olyan vagy, mint a…

Mikor hallottam én dadogni ezt a pasit utoljára? Őszintén szólva nem tudom felidézni. Talán amikor Betsy Johnson letaperolta egy csapat gyerek előtt az iskolában, a fák napján tartott előadásán.

– Nyugi! – A csizmám orrát belenyomom egy légfrissítőbe, és magam felé húzom. – Nem úgy értem, hogy igazi pasi.

Azzal bajlódom, hogy magam felé húzzam a kartondarabkát, így nem látom, ahogy Beckett teste mereven megfeszül a székben. Csak azt látom, hogy a lába veszettül ugrál fel-alá. Horkantok egyet. Amikor felnézek, elkerekedett szemével úgy néz ki, mintha fegyvert nyomtam volna a fejéhez. Ugyanez a halványan leplezett szorongás ül ki az arcára, ahányszor csak beteszi a lábát a városba.

– Stella. – Nagyot nyel. – Ez most… Te most megkörnyékezel engem?

– Mi? Úristen, Beck… – Nem tudom megállni, hogy ne borzongjak meg egész testemben. Kedvelem Beckettet, de… uramatyám. – Nem! Jézusom, ezt gondolod rólam?

– Hogy én mit gondolok? Te mit gondolsz? – A hangja olyan éles, amilyennek még sosem hallottam. Vadul gesztikulál, láthatóan nem tudja, mit kezdjen magával. – Ez az egész derült égből villámcsapás, Stella!

– Jaj, te, úgy értettem, kamupasi! – rikkantom, mintha ez nyilvánvaló lenne. Mintha a kérésem teljes mértékben hétköznapi és magától értetődő volna. Mintha nem a túlbuzgó fantáziám és fél üveg sauvignon blanc miatt kerültem volna ebbe a zűrbe. Rákattintok, hogy megnyissam az e-mailt, és gyászosan bámulom, tudomást sem véve a képernyőmön szétrobbanó animált konfettiről. Egymás után háromszor megnézem, és úgy teszek, mintha Beckett nem bámulna még mindig megrökönyödve.

– Csináltam valamit – hintem el, és ennyiben hagyom a dolgot.

– Valamit – ismétli.

Válaszul hümmögök.

– Nem akarod megosztani, hogy mi az a valami?

Nem.

– Én…

Mint akit puszta akaraterővel idéztek meg, Layla oson be az irodámba, egy tálcányi finomsággal a kezében. Fahéj, aszalt áfonya és egy csipetnyi vanília illatát érzem.

Cukkinikenyér! Az egyetlen dolog, ami mindig, de mindig elvonja Beckett figyelmét.

Beckett olyan hangot ad ki, ami szinte már obszcén, és már-már azt fontolgatom, hogy felveszem, és felteszem az OnlyFans-re. Tutira bejönne: „Dögös farmer sütit eszik.” Magamban kuncogok. Mohón a tálca felé nyúl, de Layla rácsap a kézfejére egy fakanállal, amit a… hátsó zsebéből húz elő, azt hiszem. A tálcát szépen az asztalom szélére helyezi. Ránézek, és majdnem elsírom magam. Csokidarabkákat tett bele.

– Készítettem neked valamit, főnök asszony.

A fakanállal felém bökdös, és az állát kecsesen az egyik kezére támasztja.

Míg Beckett a helyi szívtipró, addig Layla Dupree minden helyet feldob, ahová csak belép ellenállhatatlan déli vendégszeretetével és józan észjárásával. Kristálytiszta mogyoróbarna szemével és rövidre vágott sötét hajával lenyűgöző. A végletekig kedves, és ő készíti a legjobb forró csokit a környéken. Azonnal lecsaptam rá, hogy menedzselje az étkezési lehetőségeket az én kis fafarmomon, amint megkóstoltam az egyik csokis kekszét a tűzoltók sütivásárán. Ő a mi szerény kis triónk harmadik tagja, és ha édességet hoz nekem, akkor akar valamit.

Valamit, amit valószínűleg nem tudok megfizetni.

Betolok egy szeletet a számba, mielőtt még kérhetne, eltökélten és elszántan, hogy legalább egy dolgot élvezzek, mielőtt nemet kell mondanom neki.

A telefonom is kihasználja a helyzetet, vígan rezeg az asztalomon. Layla rápislog, vált egy pillantást Beckett-tel, majd rám néz.

– Miért kerülöd Lukát?

– Én… – Nyelek egy nagyot. – Nm keüöm Uhá.

– Mi? – Layla hümmög, és gyorsan témát vált. – Szóval, arra gondoltam, hogy tenni kéne még egy tűzhelyt a konyha hátsó sarkába, így majdnem megduplázhatnánk a kapacitásunkat. Esetleg még előre csomagolt dolgokkal is foglalkozhatnánk, hátha a látogatók vinnének magukkal egy kis piknikkosarat a terepre.

Beckett keresztbe teszi a karját, miközben én tovább rágom a hatalmas falatot. Egyelőre nem veszek tudomást Layláról, és Beckettre bámulok.

– Még langyos – mondom neki. Ő felnyög.

Layla enged, és a szemét forgatva lekap egy szeletet a halom tetejéről, és odakínálja neki.

– Ha az emberek elkezdenek szemetelni a parcellákon, azzal nekem lesz pluszmunkám – morgolódik Beckett. Az egész szeletet a szájába tolja, majd elragadtatásában a szék háttámlájának dől, mire a bőr baljósan nyikorog.

– Tetszik az ötlet, de egyelőre talán vissza kellene fognunk a nagy beszerzéseket. – A takarékszámlám szánalmasan rövid számjegyű egyenlegére gondolok, meg hogy az elmúlt negyedévben már alig tudtam fedezni a működési költségeket.

Layla arcáról lehervad a mosoly, és a kezem után nyúl, majd megérinti. Olyan kedvesség ez, amit nem érdemlek meg, tekintve, hogy nem voltam teljesen őszinte azzal kapcsolatban, milyen rosszul állnak a dolgok mostanában.

– Hogy állunk?

– Hát – keresem a szót, amivel finomíthatnám a „hajszálon függés”-t –, megvagyunk.

Beckett végre lenyeli a tekintélyes falatot, és megadja a kegyelemdöfést.

– Igazából épp erről beszéltünk. Stella megkörnyékezett.

– Valóban? Érdekes. Bár nem értem, milyen szerepet játszik ez a működőképességünkben.

– Ja, én sem. De ezzel jött, amikor ugyanezt a kérdést feltettem neki.

– Én is meg leszek környékezve?

Forgatom a szemem, és úgy döntök, ezt nem méltatom válaszra. Ehelyett megfordítom a számítógép képernyőjét, hogy mindketten láthassák az animált konfettit teljes pompájában. Beckett még csak nem is pislog, de Layla mindkét karját a levegőbe lendíti egy fejhangú visítás kíséretében, amitől én összerezzenek.

– Ez komoly? – Megragadja az asztalom szélét, és közelebb hajol, az orrát majdnem a képernyőnek nyomva. – Döntőbe jutottál abban az Evelyn St. James izében?

Beckett a cukkinikenyeret vizslatja, ahogy az bizonytalanul egyensúlyoz az asztalom peremén, és a szeme olyan üveges, mintha bedrogozták volna.

– Milyen izében?

Layla megint a kezére csap, anélkül, hogy ránézne.

– Ő egy influenszer.

– Az valami politikai dolog? – kérdez vissza Beckett grimaszolva.

– Komolyan, hogy létezhetsz ebben az évszázadban? Ő egy nagyágyú a közösségi médiában. Úti célokról készít tartalmakat. Mint valami mini Travel Channel.

Egy kis büszkeséget érzek. Ő „Az” influenszere a vendéglátó turisztikai célpontoknak. Elcsípni egy megjelenést a fiókjában több ezer dollárnyi hirdetéssel egyenértékű – amire soha nem is volt keretünk. A farmunk népszerű úti céllá válna, és nem csak egy megálló lenne a helyiek számára. És a kisvállalkozói nyereményjáték győztesének járó százezer dolláros pénzdíj segítségével fennmaradhatnánk még egy évig, ha nem tovább.

Kár, hogy hazugságot írtam a jelentkezésemben.

– Hogy jön ide a megkörnyékezés?

– Én nem… Én nem környékeztem meg Beckettet. – Visszafordítom a monitoromat, és tálcára teszem az e-mailt. Ujjaimmal dobolok a számon, és eszembe jut az éjszaka, ami miatt ebbe a zűrös szituba kerültem. Lukával telefonáltam, kissé megszédülve a fehérbortól és attól, ahogy a szeme sarkában összefutottak a ráncok. Épp a sonkás szendvicsekről poénkodott valamit, de nem bírta abbahagyni a nevetést, így nem tudta kinyögni az egészet. Azóta sem tudom a csattanót…

– Azt rögzítettem a jelentkezésemben, hogy a pasimmal ketten vezetjük a farmot – folytatom motyogva. Pír önti el az arcom. Lefogadom, olyan vörös vagyok, mint az egyik pajtaajtó. – Gondoltam, romantikusabb lenne, mint a „szomorú, magányos nő, aki tizenhét hónapja nem randizott”.

– Őszintén remélem, hogy azért néha-néha szoktál legalább minimális élményt nyújtó szexuális kapcsolatot létesíteni valakivel!

– Miért van szükséged pasira ahhoz, hogy sikeres legyél?

Layla és Beckett egymást túlharsogva beszélnek, bár az igazat megvallva Layla megnyilvánulása sokkal agresszívebb, amikor a székében előrecsúszva a nemi életemről tesz kijelentést. Hátradől, tátott szájjal, kezét drámaian a mellkasára szorítva.

– Te jószagú atyaúristen, akkor nem csoda, hogy te… – Gesztikulál felém a fakanálforgató kezével, én pedig küzdök, hogy ne piruljak még mélyebb árnyalatú vörösre. Mostanra valószínűleg már a bíborvörös tartományba értünk. – Ilyen vagy.

Feszengek a székemben, és folytatom. Laylának nem kell mondanom, hogy a randizás egy kisvárosban milyen komplikált, egy kötöttségek nélküli kapcsolat meg pláne.

– Az influenszer egy hétre jön ide, egy személyes interjúra, és bemutat minket a közösségi oldalain. Azt hiszem, abban reménykedtem, hogy ha prezentálok egy pasit, az még romantikusabb fényben tünteti fel ezt a helyet. Imádja a romantikus dolgokat.

Beckett elcsen még egy szelet cukkinikenyeret, kihasználva Layla tartósnak bizonyuló megrökönyödését és döbbenetét – a cölibátusom miatt.

– Hát ez kurva nagy baromság!

Rábámulok.

– Köszönöm, Beckett! A hozzászólásod sokat segít.

– De most komolyan. – Kettétöri a cukkinikenyérszeletét. – Csodálatossá tetted ezt a helyet. Te. Egyedül. Legyél rá büszke! Ráadásul egy pasitól a történeted nem lesz sem fontosabb, sem kevésbé fontos.

– Néha elfelejtem, hogy három lánytestvéred van – pislogok rá.

– Ami a szívemen, az a számon. – Megvonja a vállát.

{1} „A szenteste ott talál engem, ahol a szeretet fénye ragyog.”