LJ Andrews

THE EVER QUEEN

AZ ÖRÖKKIRÁLYNŐ

ÖRÖKTENGER

Kossuth Kiadó

Tartalom

Ez történt az Öröktenger királyában

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

Epilógus

Szójegyzék

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Figyelmeztetés
a tartalommal kapcsolatban:

A könyvben az alábbi tartalmak lelhetőek fel,
amelyek felzaklathatják az olvasót:

Erőszak

Nemi erőszak kísérlete (nem a főszereplők között)

Véres jelenetek

Nyílt szexuális tartalom

Közeli családtagok meggyilkolása

Kínzás

Komor témák

Elszigetelődés

Testi és érzelmi bántalmazás

Emberrablás

Erőszakkal fenyegetőzés nők ellen

Óvatos olvasás ajánlott!

Azoknak, akiknek a lelke elhagyja a testét,
amikor a gazfickó azt mondja:
„Szia, szépségem…”

NEM EMBER Ő…

…ŰZ, MÍG VAN ERŐ

NEM PIHENSZ, MÍG VÉGE NINCS,

A HULLÁMSÍR…

…NEKÜNK GYÓGYÍR.

AZ ÖRÖKKIRÁLY A BILINCS!

Ez történt az Öröktenger királyában

Üdv ismét az Öröktengeren! Ez a könyv ott folytatódik, ahol az Öröktenger királya befejeződött, de az összefoglalás kedvéért következzen néhány részlet, amit érdemes tudni.

Valen Ferus, az éjnép tündéinek királya, a földhajlító, húsz évvel ezelőtt megölte Erik apját, Thorvaldot. A bukott örökkirály rátámadt Valen egyik családtagjára, amikor kiderült, hogy Eriket a földi tündék durván bántalmazták a fogságban, ami maradandó hegekkel és azzal járt, hogy megsántult az egyik lábára. Az éjnép királya megölte az örökkirályt ezért a támadásért.

Tíz évvel Thorvald halála után a földi tündék és a tengeri tündék nagy háborúba keveredtek, amiben a földi tündék arattak győzelmet.

Népének tudta nélkül Livia Ferus, a földhajlító lánya, titokban odaosont az ifjú örökkirály börtöncellájához, és meséket olvasott neki az összebarátkozó dalosmadárról és kígyóról. Végül a tizenéves Eriket száműzték az Örök Királyságba, gátakkal és védővarázslatokkal zárva el egymástól a két világot a Hasadékban.

További tíz év elmúltával Livia hozzáért ezekhez a védővarázsokhoz, és ezzel mit sem sejtve véget vetett az örökkirály száműzetésének. Erik és csapata megtámadta a földi tündék erődjét, és elrabolta Liviát, hogy Erik felhasználhassa őt a földhajlító ellen. Erik úgy gondolta, hogy Valen Ferus birtokában van a halott Thorvald király elveszett hatalma.

Livia fúriamágiája begyógyítja a földet, és így nekilátott megszüntetni a pestist, amelyet az Örök Királyságban elfeketedésnek neveznek. Hamarosan Erik a nagyanyja és a tengeri boszorkányok uralkodójának, Lady Narzának a segítségével rájön, hogy az a hatalom, amelyet egykor apjának tulajdonított, Livia ereiben csörgedezik – csak nem úgy, ahogyan azt várta.

Kiderül, hogy miután Livia az egyik éjszaka, még a háború után, amikor Erikhez ment felolvasni, eltörte a hatalmas talizmánt, és így a mágia szívköteléket hozott létre a földi tündék hercegnője és az ifjú örökkirály között.

Az Örök Királyság meggyógyításán munkálkodó Livia megtalálja a helyét a tengeri tündék között. Barátságot köt Hullámhívó Celine-nel, az Örökhajón utazó egyetlen nővel, és Sewell-lel, a hajószakáccsal.

Csontrothasztó Gavyn (vagy Fürkész Gavyn, ha Eriket kérdezzük) a Csontok Házának nagyura, és Erik egyik legmegbízhatóbb embere Celine, Csontőr Larsson és unokatestvére, Derű mellett. Gavyn és Erik azt tervezik, hogy újra varázslatokkal zárják el a Hasadékot, hogy Livia népének tagjai ne haljanak meg, amikor megpróbálják visszaszerezni a lányt.

Eközben, minél többet van együtt Erik és Livia, annál jobban egymásba szeretnek. De vannak, akik gyűlölik az örökkirályt. Orgyilkosok törnek Erik életére, miközben megkísérlik elrabolni vagy megölni Liviát, de a köteléküknek köszönhetően mindketten túlélik a támadást.

Röviddel ezután, miközben Gavyn újra megpróbálja lezárni a Hasadékot, Livia unokafivérének, Alekszijnek sikerül rátapadnia a csontúrra, mielőtt az eltűnne a hullámok között, és majdnem belehal, amikor a Hasadék áramlatai elragadják.

Erik gyógyító dalával megmenti Alekszijt, és Livia megtudja, hogy nem ez az első alkalom, hogy megteszi. A háború alatt Erik meggyógyította Livia haldokló nagybátyját is, hogy viszonozza a szívességet, amit Stieg, a földi tündék harcosa tett neki, aki megvédte, amikor gyerekként fogságba esett.

Ahogy a gyűlölet kezd megszűnni a földi és a tengeri tündék között, majd felváltja az egyesülés iránti vágy, Livia megmutatja unokafivérének újonnan kivívott helyét Örökkönben, azt remélve, hogy Alekszij Erik mellé áll, amikor megpróbálják majd meggyőzni Livia apját, hogy fogadja el az örökkirályt.

Erik, hogy bizonyítsa, Liviának helye van az oldalán, trónra ülteti a lányt, magával egyenlőnek ismerve őt el a népe előtt, és kinevezi őt az első örökkirálynőnek.

Együtt szőnek terveket arról, hogy Livia népéhez királyként és királynőként visszatérve egyesítik a földi tündéket és a tengeri birodalmat mint szövetségeseket. Mielőtt azonban vitorlát bonthatnának, Larsson elárulja őket: kiderül, hogy ő Erik féltestvére, és az a terve, hogy megvív Örökkön koronájáért. Liviát Larsson és valaki más, akit a lány felismer, elrabolja a férfi hajójáról.

Erik kétségbeesetten szeretné megtalálni Liviát, ezért elküldi Gavynt az Öröktengerre, hogy kutassa fel a lányt, ő pedig vállalja a kockázatot, és újra átkel a Hasadékon, visszatérve ellenségei földjére. Derűn, Alekszijen, és Eriken azonban rajtaüt Jonas, a földi tündék birodalmának egyik hercege. A könyv úgy ér véget, hogy Jonas közli Erikkel, Valen Ferushoz viszi, ahol bevégzi az életét.

Prológus

Azon a napon

A végzete nem lesz más.

Az igazság az, hogy a fiú mindig is tudta, hogy így fog végződni a története – hiszen így jár az, aki háborúban a vesztes oldalra kerül.

A víz gyengéden nyaldosta a partot a háta mögött. Harcosok álltak közte és az otthona között. A nedves homok bejutott piszkos nadrágjába, ami kék-zöld térdét fedte, de a tenger hidegétől kissé megkönnyebbült, és így ismét rendesen kapott levegőt.

A szűkös cellában, a könyörtelen kőfalak között töltött éjszakáknak vége volt. Most pedig szembenéz a sorsával.

Mellette egy másik fiú várt hasonló büntetésre. A fiú, akit az ifjú királynak gyűlölnie kellett volna. De a király nem tudta teljes szívéből megvetni a másik fiatal tengeri tündét. Ez csak egy újabb kudarc volt, amit felírhatott azok mellé, amelyek addig érték, és amelyek miatt még nem tudott olyan király lenni, amilyennek az apja szerette volna látni.

A viharvert és piszkos másik fiú volt az egyetlen, aki még itt volt vele az otthonából.

Birodalmának többi lakója már elmenekült csontból és puhafából épült, fekete-kék vitorlájú, feltűnő hajóikon. Amint a harc véget ért, eltűntek a hevesen csapkodó hullámok között.

A fiúkirály félt a parton állóktól, félt az övükön viselt kardoktól, a vértől a körmük alatt. De még mindig maradt egy kis hatalma – látta ezt abból, ahogyan az álluk meg-megrándult, óvatos testtartásukból, miként rábámultak, mintha a következő pillanatban rájuk vethetné magát. Félt tőlük, de tévedés ne essék, a földi tündék is féltek a tenger királyától.

Miközben a másik tengeri tündére az ellenséges birodalmak királyai és királynői által kiszabott ítéletet hallgatta, az ifjú király véraláfutásos ujjaival szorongatta új, kis talizmánját. A lány megpróbálta értékesebbnek feltüntetni, mint amennyit valójában ért – ezüstnek nevezni elég fellengzős dolog volt, mert a kis fecske inkább látszott puha ónnak.

Ám mégis, attól a pillanattól kezdve, hogy kis dalosmadara elsuhant a magas fűben, az ifjú király ragaszkodott búcsúajándékához. A gyűlölet méregként fortyogott a vérében, de nem… mégsem tudta kiverni a fejéből a madárkát, aki a legsötétebb éjszakáin szép meséket mondott neki.

Egy pillantás. Egy utolsó pillantás. Még egy lopott pillantást akart vetni a lányra, mielőtt a hullámok alá zárják. Ám amikor felemelte a tekintetét, pillantása az ellenségével találkozott, akit a háború meggyötört ugyan, de attól még halálos maradt tetőtől talpig feketébe öltözve.

A tündekirály sötét szempárja, amellyel köveket tudott meghajlítani, úgy meredt rá, mint a napot elnyelő éjszaka. Talán a sorsa nem is a száműzetés lesz. Lehet, hogy a földhajlító király gondolkodás nélkül kiontja mérgező vérét a homokra.

– Nem hívtál ki engem, fiú – mondta most az ellenség királya.

A kihívás. A tengeri király kizárólag ebből az okból érkezett a földi birodalmakba. Hogy aztán mint valami bolond, szégyent hozzon a királyságára. Egy pillanatnyi gyengeség, egy gyógyító dal, amelyet haldokló ellenségének dalolt, elég volt ahhoz, hogy a fiú elveszítse esélyét arra, hogy visszaszerezze apja oly sok forgással ezelőtt elveszett hatalmát.

– Más dolgok fosztottak meg ettől a lehetőségtől.

Mindössze ennyit mondott az ifjú király.

A félelem ott lakozott benne, de nem mutatta ki. A gyengeség nem illett az örökkirályokhoz. Így a fiú felemelte az állát, és várta ugyanazt a sötét, halálos csapást, ami az apja szívét is kivágta.

A földhajlító térdre ereszkedett, és szinte összedugta az orrát a fiúéval, ami nyugtalanságot keltett benne.

Miért ereszkedne le a győztes király a legyőzött szintjére?

A földhajlító király könnyedén kitörhette volna a nyakát, mégis lágy, szinte kedves hangon szólalt meg:

– Itt maradhatsz. Népünk szívesen fogad, és ha akarod, továbbra is vezetheted a népedet. Az itteni királyok és királynők majd segítségedre lesznek.

Hogy maradjon? A Dalosmadár apja, az ellenség, a férfi, akit meg akart ölni, azt akarja, hogy… maradjon?

Gyorsabban, mint ahogy az éjszakai égbolton lehullik egy csillag, a fiú átpillantott az ellenséges király válla felett. A lány dérsápadt anyja mellett állt. Szép zöld ruhát viselt, és aranylánc keretezte finom, sötét fürtjeit. Ez nem az az egyszerű hálóing volt, amelyet bő prémes köpenye alatt hordott, amikor kiszökött a fiú cellájához.

A zafírszemű lány tekintete találkozott az övével, és a fiú érezte, hogy valami megváltozik benne. Valami erősen belemarkolt a keblébe, mélyen; még soha nem élt át ilyesmit.

Maradj! Maradhatott, és akkor tovább hallgathatta a lány meséit, miközben… a királyok irányítják őt. Erről szólt ez az egész, újabb lehetőséget kínálva Harald vagy Thorvald új változatának, hogy a saját ízlése szerint formálja őt a neki tetsző királlyá.

A fiú legörbülő ajkakkal nézett vissza az ellenségére.

– Tudom, mit jelent, amikor a királyok a segítségemre lesznek, Földhajlító – morogta a fiú halkan.

– Én nem vagyok a nagybátyád, fiú. És nem vagyok az apád sem.

Az istenekre, talán gondolatolvasó is? A fiú visszafojtotta a lélegzetét, nem tudva, mit tegyen, amikor ellensége, a férfi, aki bármelyik pillanatban elvághatja a torkát, ismét lehalkította a hangját.

Még lágyabban, még kedvesebben beszélt, mintha a földi király ismerte volna a titkát, és megérezte volna, hogy vonzódik a kismadárhoz, aki az anyja mellett állt. Mintha a földhajlító nem bánná, ha a tengeri kígyó összebarátkozik a dalosmadárral.

– Maradj itt, Vérdalnok Erik! – mondta. – Vannak itt olyanok, akiknek a javára szolgálna, ha maradnál.

A fiú ismét a lányra nézett. Akiknek a javára szolgálna? A lány javát szolgálná, ha ő itt maradna, a lány világában? Kétséges. A fiú azonban mégis szeretett volna igent mondani. Minden másnál jobban el akarta felejteni apja megvetését, el akarta felejteni a gyűlöletet, hogy itt maradhasson a kismadárral és a meséivel.

De a gyűlölet szeszélyes dolog. Az elmosódott vágy és sóvárgás eltűnhet, amikor a gyűlölet és a félelem erőre kap.

A fiú maga választotta meg a sorsát. Úgy döntött, nem marad ott, ahol a dalosmadarak csábos dalokat zengenek. Ő a vérre esküdött fel, amikor az ellenség békét ajánlott. A fiú gondoskodott róla, hogy a földhajlítónak ne legyen más választása, mint bezárni őt.

Miközben a hullámok rázúdultak az ifjú örökkirály fejére, és az erős áramlatok elnyelték, majd hazaröpítették, ő a lányra gondolt.

Az járt a fejében, hogy egy nap talán megleli a módját, hogy befejezze azt a mesét, amelyet ellenségei földjén kezdett el. És ezzel megfoszthatja az ellenséges királyt a lánytól, mivel, ahogy arra már rájött, a lány nem hozzájuk tartozott.

Mindig is arra szánták, hogy az övé legyen.

1. fejezet

A Kígyó

Liviáért.

A neve a földi tünde harcosok minden rúgásánál, minden rám mért ütésüknél végigfutott a fejemben.

Életben kellett maradnom érte. Muszáj visszatérnem az Örökhajóra, hogy megtaláljam őt. Ehhez pedig mindössze annyit kellett tennem, hogy elég sokáig életben maradok, és így Alekszij szót emelhet értem.

Jonas, az egyik földi tündebirodalom hercege gúnyosan rám mosolygott, miközben a katonái valami piszkos bőrdarabot tömtek a számba. Beszívtam a bőr pézsmaízét: mintha korábban verejtéktől csatakos nadrágba dugták volna, hogy aztán a forró napon aszalják.

Jonas a karomnál fogva felrángatott. Tűz gyulladt a combomban, mintha láng emésztené a csontot.

– Jelezzetek a parti őrségnek! – parancsolta. – Lehet, hogy több ilyen rohadék is van odakint a hullámokon!

Még egy kicsit. Még egy kicsit életben kell maradnom!

Két harcos indult meg trappolva a csapda felé, amibe Alek és Derű beleesett. Hamarosan ráébrednek a tévedésükre. Odaállok majd a földhajlító elé – ha kell, térden csúszom –, és aztán rohadt gyorsan visszahajózunk Örökkönbe, hogy megtaláljuk a királynőmet.

Nem ellenkeztem, amikor Jonas két harcosának parancsot adott, hogy kössék össze a két csuklómat. Nem ellenkeztem akkor sem, amikor odarángattak, ahol egy sor földi csődör várt a lovasaira. A lények furcsán néztek ki. Már láttam ilyeneket korábban, de Örökkön hortánjaitól eltérően ezek a jószágok aligha tűntek alkalmasnak arra, hogy a hullámokon ússzanak. Tompák a fogaik, kerekdedek a patáik, lobogó farkuk pedig tündehajra emlékeztet.

– Henrik! – intett oda Jonas az egyik harcosnak. – Ha jobban belegondolok, hagyjuk a többi tengeri tündét egy kicsit odalent aszalódni. A királyra akarok koncentrálni.

A harcos biccentett, és megállt a dombon lévő víznyelőtől tíz lépésre.

A fenébe! Ott hagyják Alekszijt.

A veremből kihallatszott Alek és Derű elfojtott kiabálása, de semmit nem lehetett belőle érteni. Talán varázslat okozta, a sors átka, de úgy hangzott, mintha valami távoli ajtó túloldaláról kiáltoznának. Alek saját népe sem vette észre, hogy egy hercegüket ejtették foglyul. A herceget, akinek a hangjára és a támogatására nagy szükségem volt.

A pánik hulláma vasabroncsként szorította össze a mellkasomat. A számba tömött bűzös bőrdarab miatt csak morogva tudtam tiltakozni. Jonas erre csak alattomosan kuncogott egyet, felült a lovára, és megrántotta a csuklómra tekert kötelet. Megbotlottam.

Jonas lehajolt a lova hátáról, és résnyire húzta a szemét.

– Tartsd a lépést, Vérdalnok!

Halott voltam.

A herceg újra megrántotta a kötelet, és én bicegve elindultam; a fullasztó kudarc súlya minden egyes lépésnél a vállamra nehezedett.

Mi lesz Liviával, ha nem jutok el hozzá? Vajon Gavyn megtalálja? Talán haza tudja majd vinni, haza ide, és ezzel megszabadítja Örökkön gondjaitól. És akkor Livia… visszatérhet a békéhez, amit én zúztam szét.

Arcomat az ég felé fordítottam. Itt mások voltak a csillagok. Csak Űrjárót ismertem fel, de ő a hátam mögött lebegett a tenger felett.

Amikor meghalok, remélem… Azt reméltem, hogy az istenek megengedik, hogy Űrjáróhoz hasonlóan mindkét égen élhessek. Így mindig láthatnám őt.

A harcosok egyenletes tempóban haladtak. Voltak alkalmak, amikor megbotlottam, de a földi herceg nem lassított, csak rám förmedt, hogy szedjem össze magam, és lépkedjek gyorsabban. Mire elértük a főerőd baljós kapuját, már verejték lepte el a homlokomat, a lábamat pedig már régóta nem égető, hanem éles, zsibbasztó szúrások ostromolták, mintha tűkkel szurkálnák minden pórusomat.

Az egyik őrtoronyban egy harcos görbe kürtjébe fújt. A menet egy kis időre megállt a kapunál, így maradt időm, hogy a számba tömött, lucskos bőrdarabon át nagy kortyokban nyeljem a levegőt.

Vasláncok csörrentek, vastag kötelek feszültek meg nyögve, amikor a súlyos csapórács felemelkedett a helyéről, és így a harcosok beléphettek a várba.

Árgus tekintetek lesték minden nyavalyás mozdulatunkat, ahogy elindultunk befelé. A mormogás árnyékként követett minket, amikor a várbeliek felismertek engem.

A nagycsarnokba vezető széles, boltíves ajtó előtt megálltunk.

Jonas átemelte lábát a lova hátára terített prém felett, és a földre ugrott. Odahajolt az ajtóban álló őrhöz.

– Hol van Valen király?

– A toronyban, nagyuram.

– Hozd ide! Azonnal!

Az őrt láthatóan meglepte a herceg metsző hangja. Ebből nem volt nehéz kitalálni, hogy nem szokott így beszélni. Nem kétséges, hogy a földi tündék többsége másképp viselkedett azóta, hogy elraboltam a hercegnőjüket.

Nem is olyan régen ezeket az ablakokat még ünnepi szalagokkal és árnyékoló ernyőkkel díszítették. Az asztalokon a maszkabálra készített ragacsos kenyerek és cukros édességek sorjáztak halmokban. Most a csarnokban az édességeket csípős sör, kardok és rosszul megrajzolt térképek váltották fel, amelyek, sejtésem szerint, Örökkönt ábrázolták – amilyennek elképzelték.

A rajzok azonban rosszak voltak. Ezek alapján soha nem találnák meg Liviát, és soha nem jutnának át a Hasadékon karcsú hajóikkal, amelyek inkább hasonlítottak tengeri kígyókra, mint hajókra.

Nem halhattam meg itt, mert akkor Livia is meghal.

Tudtam, hogy Larsson képes gyilkolni, méghozzá könyörtelenül. Eleget láttam belőle ahhoz, hogy az átkozott Csontőr nevet adjam neki.

A beszélgetés elhalt, amikor Jonas rántott egyet a kötélen.

– Elfogtuk Vérdalnokot!

Többen felhördültek. Pengéket kaptak fel az asztalról. Jonas nagyot lökött rajtam, amitől térdre rogytam. A bőrdarab kiesett a számból, mire a tetőgerendák hangos nevetést vertek vissza. Két kopott, sáros, csizmás láb lépett elém.

– Emeld fel, Stieg! – kiáltotta valaki hátulról.

A férfi letérdelt. Lassan felemeltem a tekintetem, hogy a harcos szemébe nézzek.

Stieg állán még mindig látszottak a sebhelyek, amelyek befont szakálla alól kandikáltak ki. Az egyik sebhelye a szemöldökét szelte át – ezt akkor szerezte, amikor velem együtt raboskodott ugyanabban a cellában, sok-sok forgással ezelőtt.

Ha valaki meghallgat, akkor az a harcos lesz.

– Nem bántottam a lányt! – kiáltottam gyorsan. – Egyiküket sem bántottam. Meg kell hallgatnod…

– Figyelmeztettelek! – mondta Stieg, hangjában árnyalatnyi szomorúsággal. – Most már nem tudlak megvédeni, örökkirály.

– Hallgass meg! – recsegtem. – A hercegedet ejtettétek csapdába a dombon, Stieg.

A neve hallatán összefutott a szemöldöke. Stieg felállt, és talpra ráncigált. Nem engedte el a karomat, és úgy fordított, hogy a csarnok felé nézzek, de odaintett két férfinak, akik az egyik keskeny ajtó mellett álltak.

Amikor azok elhagyták a termet, feltámadt bennem némi halvány remény.

Kétlépésnyire tőlem Jonas még mindig alattomosan mosolygott, ezúttal egy olyan férfi mellett, aki a kiköpött mása volt. A fivére. Livia említette, hogy a hercegek ikrek.

A legsűrűbb tintához illő feketeség árasztotta el a szemük fehérjét, ahogy sötét mágiájuk áramlani kezdett.

A hercegek körül harcosok álltak, akik olyan erővel szorongatták a pengéiket, hogy az ujjaik belefehéredtek. Férfiak, nők, mindannyian úgy fürkésztek, mintha a puszta tekintetükkel akarnának megnyúzni. Jonas közelében állt az a lány, aki Livia mellett volt azon az éjszakán, amikor elraboltam őt.

Most egy tőr lapjával paskolgatta kecses tenyerét. Rúnák voltak a homlokára, az állára és a torkára tetoválva. Talán ő nézett ki a legvadabbnak közülük.