Ha lemegy a nap

Elbeszélések

B. Molnár Márta

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

AJÁNLÁS:

A könyvemet, szeretett, drága leányomnak, Andreának ajánlom, aki bearanyozta az életemet.

B. Molnár Márta

Nyilatkozat:

Aki a helyszínek, és nevek alapján magára, vagy másokra ismer, azt, kizárólag a véletlennek köszönheti, – és magára vessen, ha más ingét veszi fel, vagy húzza másra.

Az elbeszélésekben, kizárólag az írói fantázia által kitalált személyek szerepelnek.

MOTTÓ:

„Az életben a lényeges dolgok ingyen kaphatók: a gondos anya, a nap és a barátság.

Hely az asztalnál, és egy szívélyes ölelés.

A tavasz fénye.

Egy gyerek nevetése.

Egy madár éneke.

A patak csobogása. A fák árnya. A tenger hullámai.

A nap és az éj.

A nyugalom és a csend.

A hetedik nap.

Az élet és a halál.

Embernek lenni a földön….”

( Phil Bosmans )

– Igen, ez így van…– a lényeges dolgok az életben, ingyen kaphatóak.

Aztán,…– aztán, a fene se tudja, mi történik. Tesszük a dolgunkat, telik az idő. Múlik az élet.

Egyszercsak, hirtelen elromlik, és megváltozik minden. Vagy éppen, – elveszik minden…–

Eltűnik az életünkből, az is, amit ingyen kaptunk, – meg az is, amiért keményen megdolgoztunk.

Kíméletlenül magával visz mindent a múló idő, – a rohanó idő, – és az öregség.

Nem marad semmi…–

– „Minden kornak megvannak a maga szépségei...” – azt mondják.

Meglehet, hogy így van.

De, az öregségnek?...–

Aki mondja, az biztosan, nem volt még öreg. Hát, ….honnan, és hogy a csudában is tudhatná?

Szóval, – miről is szól az élet?....Arról, hogy ez itt, nem a paradicsom.

( B. Molnár Márta )

ELŐSZÓ

Van egy mondás:

„Aki már öreg, az volt fiatal, aki fiatal, nem biztos, hogy lesz öreg is.”

Ezért, – meg kellene becsülni az életünk minden egyes percét, akármilyenre is sikeredik.

Az élet, rövid és törékeny.

Kedves Olvasó!

Amíg az ember fiatal, mindenáron boldog akar lenni, …– aztán, ha megöregszik, akkor is.

Mégis, hiába keressük, kutatjuk, hajszoljuk egész életünkben, úgy tűnik, – az állandó boldogság nem elérhető, vagy talán nincs is. Mert ez a föld itt, – nem a Paradicsom.

Az ember azonban reménykedik,…– sose adja fel. Keresi tovább.

Közben pedig rohanvást megy az idő, múlik az élet. Egyszercsak rádöbbenünk arra, hogy másnak, még annyi boldogság sem jutott életében, mint nekünk.

( Mert ez a föld itt, ugye, – nem a Paradicsom…? – ) Másnak betegség, bánat, gond, szegénység, szomorúság, elhagyatottság, gyász, és tengernyi könny jutott.

Másnak, nagyobb, és nehezebb a terhe, a keresztje,… – mégis elbírja, és lázadozás nélkül, méltósággal cipeli. ( Mert, – vele van az Isten….– ) Erről, ezekről a történetekről szól a könyv, amelyet szeretettel ajánlok minden korosztálynak.

Az évek, elrohannak, és magukkal visznek mindent, mindenkitől. Tőled is. Eljön az idő, és Téged is kifosztanak, – akár hiszed, akár nem.

Nem tudod mi vár rád az út végén. Senki sem tudja, senki sem tudhatja.

Bármelyikünkkel, bármi megtörténhet.

Ha megöregszünk, – lemegy a nap, és nincsen már más, csak a várakozás, – egészségesen, vagy betegen, öregen, esetleg reménytelenül. Akár bevalljuk, akár hősködünk.

Már nem tervezünk.

Már, nem nézünk előre. Mert minek? Már, nincs előttünk semmi. Nem maradt más, – csak a várakozás.

Várakozás a halálra.

Ha lemegy a nap, eljön a sötét, – és nem lesz több virradat. De ha a család, ott áll velünk az út végén, az megkönnyítheti ezt a várakozást. Akkor, elmenni is könnyebb, meg, maradni is, – ameddig

lehet.

Ezt kellene megpróbálnunk, igen, – együtt maradni, egy családban, – ameddig csak lehet.

Akkor is, ha lemegy a nap.

Akkor is, ha az utunk végére értünk, – és akkor is, ha eljön a sötét.

Együtt maradni, egy családban, – ezt kellene, igen.

Ne rúgjuk hát ki a szüleinket, rokonainkat az életünkből, ha megöregszenek.

Az útjuk végére értek. Nincs már előttük semmi. Semmi más, csak a várakozás. Várakozás a halálra.

Az idő, majd téged sem kímél, az évek veled is gyorsan elrohannak, és észre se veszed, – Te állsz már az öregek helyén. A te szívedet rántja görcsbe a félelem és a rettegés.

Te sem tudod mi vár rád az út végén, – ahogy senki sem tudja, senki sem tudhatja.

Ha lemegy a nap, és eljön a sötét, – nem lesz több virradat.

Egyszercsak, te állsz az út végén.

És te is, ugyanúgy, mint előtted mindenki, – félelemmel telve, rettegve állsz az út végén….–

Mit gondolsz, – veled, lesz-e majd valaki akkor?

Lesz-e valaki, – aki a végső úton, a végső órán, megfogja, és kezében tartja a kezed?

B. Molnár Márta

Elérhetőség: buttyankornelne@gmail.com

AZ ÉLET, RÖVID…

Az Élet, …az Élet, rövid,…– Igen.

Visszanézve, – én, szerettem élni. Akkor is szerettem, – mikor nehéz volt. Mert, akármilyen volt is,

– élet volt. Szerettem, igen,… –

Akkor is szerettem, mikor, már nem volt ugyanaz, – akkor, amikor szép lassan minden megváltozott. Én, nem tudtam változni, az igaz, – az élet azonban, igen. Más lett.

El kellett fogadnom, csak én álltam meg,….. – az idő, az élet haladt, és halad. Nemcsak az enyém,

– másoké is….–

Vannak dolgok, amelyek örökre eltűntek az életünkből, – az idő magával vitte azokat. Sajnálom.

Kár értük.

Visszatekintve, – annyi minden más lett, annyi minden tűnt el, hogy az életünk, szinte kiüresedett.…– És mégis, így is, – szerettem, szeretek élni, – és szeretek emlékezni.

Annyi minden tűnt el,…annyi minden!... – mégis. Más lett a világ, – mégis.

Eltűntek a fenyőillatú, havas, áhítatos, csodaszép, régi, szívet-melengető karácsonyok…– Helyébe léptek a mohó csomag – bontogatások,…és a karácsonyi meglepetések. Alig szól ma már másról egy karácsony, mint arról, – hogy ki mit kap.

– Hát, …hová lett a szegfűszeg illatú várakozás ? ….és ugyan hová lett vaníliás cukor illatú ünnepi készülődés, a lázas sürgés-forgás? Hová lettek a titkos csomagolások?…és, a valóban személyre szóló, saját kezűleg készített, személyre szabott ajándékok?… Tőlem, – Neked…– Hová lett? És, –

hová lett a karácsonyi áhítat?...

Felkapta, és magával vitte őket a rohanó idő.

De,…ugyan, hová lett az életünkből a vasárnapi, és az ünnepi ebéd?…A gyönyörűen terített asztal?… Az aranysárga húsleves, ….a rántott hús, és az illatos, omlós almás pite, vagy a cseresznyés rétes?

Csak az emléke maradt, és egy-két anyuka, nagymama, keresztmama, – ….. aki a sírig, őrzi, vagy csinálja még.

Csak addig, – …aztán az emléke is a temetőbe kerül majd velünk, ha mi már arra felé ballagunk.

A gyerekeink, unokáink, gyorséttermi zacskókkal, szívószálas poharakkal kóvályognak az utcán, –

vasárnap is, hétköznap is, és ünnepeken. Menetközben kapkodják be a sült krumplit, és szürcsölik hozzá a kólájukat. Alig van igényük másra.

Nincs idő, …nincs idő….–

Nincs ünnep, nincs vasárnap. És,…nincs igény, nincs igény, – semmire, ami szép, semmire ami megszokott, vagy ami régi.

Valóban ez kell nekik? Én, nem is értem őket.

Gyerekeinknek, unokáinknak, meg kellene tanulniuk, – hogy hogyan mentsék át és őrizzék a családi szokásokat, az ünnepi hagyományokat, a saját életükbe. Azt is meg kellene tanulniuk, hogy ez, – … kincs.

Életre szóló kincs, amit őrizni kell, – … nem szabad elfelejteni, vagy elherdálni, – … és tovább kell adni.

De, megtanítottuk-e őket rá…?

Amint kikerültek a szárnyaink alól, rögtön pörögni kezd az életük. Bekerülnek egy mókuskerékbe, és többé, nincs megállás, nincs kiszállás.

De ismerik-e vajon, a csend szépségét otthon, az öreg fotel sarkában, egy könyvvel, halk zenével, és az otthon sütött süteménnyel, vagy otthoni szamóca-szörppel, – …amiről ugye, még azt is egész pontosan lehetet tudni, hogy miből készült. Szamócából, nem másból. Nem „szamóca-ízű-szörp”, …–

hanem, szamóca-szörp.

Ismerik– e a gyerekeink, unokáink, hogy milyen a csend, hogy mennyire sokféle, mennyire színes, mennyire értékes, …és mennyire tartalmas?…

Az áldott, az áhítatos, az emlékező, a pihentető, – vagy az alkotó csend…

A csend, – amelyben elsimulnak az ember felborzolt idegei, – …vagy a csend, amikor visszatekintünk, …amikor emlékezünk …–

A csend, ami simogatja a lelkünket.

Talán, meg kellene vele ismertetni a gyerekeinket, unokáinkat is. Ha még, hallgatnak ránk egyáltalán.

Meg kellene állnunk, egy kicsit legalább, – …és el kellene gondolkodni azon, – ….hogy ma, mennyire másképpen élünk, hogy mennyire más az értékrendünk, és, hogy mennyi minden, hiányzik az életünkből.

A szépség, …a csend, … a hagyományok,… az ünnepek, …– és persze, sok más is, más érték is, ami valaha volt, de mára már nincsen, mára elveszett.

Meg kellene őriznünk azt, – …ami még megmaradt.

Sok minden hiányzik. Sok minden elveszett.

Hiányzik, – talán, legfőképpen hiányzik, – a … figyelmesség, a tisztelet, az odafigyelés, az őszinteség,… a jó szó, és a szeretet….–

A szeretet.

S, hogy mennyire fontosak ezek a dolgok?…s hogy mennyire fontos ez az érzés?…– …annyira, hogy nem lehet nélküle élni. ….–

Sőt, – talán, nem is érdemes.

Meg kellene erre tanítani a gyerekeinket, meg az unokáinkat, még ideje korán, mert később,…–

már késő.

Az ember élete, rövid, – szinte csak annyi, mint egy pillangóé. Megszületik, kiteljesedik, gyönyörű,… – és szárnyal, …és szárnyal, lebeg még egy kicsit,…aztán, már vége is. Ennyi volt.

Sokszor láttam gyerekkoromban, és sokszor sirattam a halott pillangókat. Bizony, nagyon szomorú, – de ilyen az élet. A pillangóé is, meg az emberé is.

Amikor gyerek voltam, hihetetlenül sok, és sokféle pillangó volt még. Láttam az életüket, és láttam a halálukat. Falun éltünk.

Nemcsak, hogy nem volt szabad megölni, vagy gyűjteni, és gombostűre fűzni, – megfogni sem volt szabad őket.

Azt mondta Anyám, ha hozzáérek a pillangó szárnyaihoz, elveszti a hamvasságát, nem tud többé felszállni, repülni, – és abba, belehal.

( – Ma már azt is tudom, hogy az ember is belehal abba, ha nem tud többé szárnyalni, vagy lélekben felröppenni…– ) Komolyan vettem, amit a mama mondott..

– Amúgy is rövid egy pillangó élete, – mondta – nem szabad megrövidíteni…–

Nem voltam ugyan jó gyerek, – de imádtam a pillangókat, meg a Mamát is, így aztán szót fogadtam. Kiguvadt szemekkel bámultam őket, – de a világért se értem volna hozzájuk. Szerettem, és tiszteltem mindig, mindenféle életet.

Igaz, ehhez az is kellett, hogy hallgassak az Anyámra, – aki főállású anya volt, nemcsak úgy mellékesen. Volt ideje rám, volt ideje a családjára, és volt ideje beszélgetni is.

A korosztályom gyerekeit még emberszámba vették, – beszélgettek velük, velünk. Nemcsak a szülők, rokonok, tanárok, szomszédok, – hanem mindenki. Idegenek is.

Akkor még nem kellett félni az idegenektől. Mára ez, szinte lehetetlen. Elromlott a világ, meg az emberek is.

A természet, a természetesség, és az Élet – mindenféle élet! – tiszteletét, az ember otthonról hozza magával, és vele nő, vagy sohasem tanulja meg.

Része van ebben a beszélgetéseknek is.

A gyerekkori beszélgetések, sokat jelentenek mindenkinek. Mára azonban, már semmire sincs idő, – és senkire sincs idő. A gyerekre sem, és beszélgetésekre sem.

Alig van családi élet. Vagy, csak nagyon keveseknél. Bensőséges családi élet pedig, – pláne nincs.

Lelövi a kistestvér a nagyot, vagy fordítva, lelövi a gyerek a szüleit, agyonveri a lány az anyját, az unoka a nagyanyját, a feleség, hasba szúrja a férjét. A férj, feldarabolja az asszonyt….– Stb. Stb.

És ezek, – családon belül történnek.

Miért csodálkozunk azon, hogy az idegent aztán pláne nem kímélik? Mára, – teljesen megváltozott a világ. Igen. Semmi sem a régi.

Én, ezt a változást, – a világ rosszirányú változásait, – az istenhit elvesztésével, majd a föld, a falu,

az otthon elhagyását, a családok szétesését, sőt szétrombolását, a rossz családpolitikával magyarázom, és a politikával. Tehettek volna valamit, amíg lehetett, – de nem tettek.

Biztosítani kellett volna a családok egységét, – de senki nem tett érte semmit.

Sok minden történt volna másképpen a világban, ha megmaradt volna az istenhitünk, – de Istennek nem jutott hely és idő az életünkben.

Az is sokat jelenthetett volna, ha az Anyák otthon maradhattak volna a gyerekeikkel, és minden szépre, jóra megtanították volna őket. Ők, egyben tartották, vagy egyben tarthatták volna a családot, családokat.

Ez azonban csak akkor lett volna lehetséges, ha a szülőknek van elegendő pénzük a családjuk eltartására, és elegendő idejük a gyerekeik nevelésére.

De nem volt, – milyen szomorú! – senki sem törődött velük, senki sem segített rajtuk, és senkit sem érdekelt az ebben rejlő veszély.

Ma pedig már késő.

Mára elfogadott dolog, hogy az anya elmegy dolgozni. ( Nem mintha otthon, nem lenne éppen elég teendője. ) Mára ugyanis a család megélhetésére egy kereset, – ezekkel az elszabadult árakkal,

– már rég nem elég. ( Az eltűnt szerénységről, …mértékletességről pedig ne is beszéljünk.

Mindenkinek, minden kellett, – és azonnal. Minden, ami megszerezhető.) Így aztán, felborult a családi élet. Megváltozott a fontossági sorrend, – nem a család, és nem a gyerek az első, hanem sok minden más. Megváltozott az értékrend, és a fontossági sorrend.

A gyerekek csak nőnek, nem igen neveli őket senki, se az otthon, se az iskola, – tisztelet annak a nagyon kevés kivételnek, ahol, – elvétve, – mégis.

Mindenki csak hárít, – a szülő is, a tanár is.

Nevelni azonban mégiscsak, otthon kellene most is, – az iskolában pedig tanulni, és viselkedni.

A nevelést, azonban, sajnos, mindegyik a másiktól várja el, szülő a pedagógustól, pedagógus a szülőtől, – de egyiknek se, se a szülőnek, se a pedagógusnak, nincsen rá elég ideje.

Attól tartok, hogyha jutna rá idő, akkor is lennének gondok, mert nevelni és tanítani csak az tud, akinek tekintélye van. Ma pedig, úgy tűnik, már egyiknek sincs. Se a szülőnek, se a pedagógusnak.

Ahogy, hatalmuk sincs, mert rég kiadták a kezükből, – vagy kivették a kezükből. Ezért alakult ki a mostani káosz.

A gyerek pedig, mostanra sajnos, se Istenre, se emberre, – csak a saját, „önfejére” hallgat. Senki másra.

De, – igaz, ami igaz, nem könnyű ma gyereknek lenni sem. Mert, milyen gyerekkora van egy átlagos gyereknek?

Jó esetben, ha elég jómódú a szülő, – kaphat egy szuper telefont, egy Mp.3 – ast, – és menő, márkás cuccokat, vagy akármit, – csak sóhajtania kell.

A szülő, azzal kompenzál, hogy bármit megvesz, ha teheti. Törődést azonban nem kap a gyerek.

Vagy nem eleget, – mert nincs rá idő.

Így nő fel. Közben aztán, megszokja. Később pedig, már nem is igényli.

Az is tény, hogy egy szegény családban, ezeket a dolgokat nem kaphatja meg a gyerek, – mert jó, ha reggelit, vagy tízórait tudnak neki adni a szülei. Már, ha tudnak. Állandó bizonytalanságban, kapkodásban, nyomorúságban él a család, és úgy nő fel a gyerek, hogy majdnem mindenről le kell mondania.

Mit váltanak ki belőlük majd ezek a hatások?

Milyen ember lesz belőlük?

Félő, hogy elbizonytalanodott, megkeseredett, – kisebbségi érzéssel, és önértékelési zavarokkal küszködő ember lesz belőlük. Vagy, a szegénység, lázadást, dühöt vált ki belőlük, – és akkor kezelhetetlenekké, – esetleg bűnözőkké válnak. Egyszerűen elveszik majd azt, amit nem kaphattak meg, vagy nem kaphatnak meg.

A szegénység megszüntetésére, munkahelyek teremtésére, – hosszú ideig, a kormányok fenenagy ígérgetései ellenére, soha nem történt semmi, – és persze ma, már nincs is rá esély.

Mindenkinek egyedül kell felkanalaznia magát abból a mélységből, ahová került. Ahová, –

önhibáján kívül került.

Azt gondolom, hogy annak, akinek lehetősége van rá, aki teheti, – annak ki kellene lépnie a városok megoldhatatlan nyomorúságából, és vissza kellene térnie a faluba. A gyökereihez.

A faluba, ahol nincs akkora különbség, ember és ember, gyerek, és gyerek között.

Vissza kellene menni a faluba, igen. A faluba, ahol, nincs társadalmi megkülönböztetés.

Vissza kellene menni a mára elnéptelenedett falvakba, a magukra hagyott földekhez, – és a magukra maradt öregekhez. A föld, legalább enni ad, – a városok nyomornegyedei pedig nem.

Persze, régen is volt szegénység, gazdasági válság, munkanélküliség, és nyomorúság. A falvakban azonban, senki sem halt éhen. A falu, biztonságot és kenyeret ad.

Mi is faluban éltünk, – ahol szép gyerekkorom volt. Szívesen emlékszem rá vissza. Mindamellett azonban, hogy szép volt a gyerekkorom, – a szegénység, a háború, és a sors, nem kímélt bennünket sem. Azonban, – nemcsak mi, hanem mindenki, – a nyomorúságot másképpen éltük meg falun, mint a városban, és egészen másképpen, mint a mai gyerekek. A föld, ott, enni adott, akkor is, amikor semmi nem volt, – még a háború nyomorúságos idején is.

Akkor, és ott, – más volt ott az élet ritmusa is. Nem volt pörgés, nem volt rohanás. Ráértünk. Volt idő mindenre, mindenkire, – családra, érzésekre, érzelmekre, gyereknevelésre, és jó beszélgetésekre, ami nagyon sok mindent meghatározott.

A szüleinktől, örökre megtanultuk elválasztani a jót a rossztól, a helyeset a helytelentől, és azt, amit szabad, – attól, ami tilos.

Az is sokat jelentett, hogy állandóan szem előtt volt a szülői példa. A szülő tulajdonságai, viselkedésmintája, – amit nap, mint nap látott és elsajátított a gyerek. Úgy nőtt fel az ember, hogy ott voltak előtte a szülő szavai, tettei, cselekedetei, döntései, és célkitűzései.

Ott volt a minta.

Kapott az ember egy mércét, – amit aztán egész életében használt. Ezt a mércét azonban otthon kellett felállítani, látni és megtanulni, – nem pedig később a saját kárán ismerkedni meg vele.

Aztán ott volt a szülői szigor, – és ebben a következetesség, meg a számonkérés.

És, – természetesen – a beszélgetések. A jó nagy beszélgetések a szülőkkel.

Ma a szülőnek, – ebben a rohanó, megállás nélkül pörgő világban, – holtfáradtan, nem igazán van kedve és ideje arra, hogy beszélgessen a gyerekeivel.

Sajnálom ezért a mai szülőket, és sajnálom a mai gyerekeket is. Nehéz lehet manapság mind a kettő.

Egy biztos, régen is dolgoztak a szülők, – sokszor látástól vakulásig, – valahogy, mégis jutott a gyerekre, vagy gyerekekre elegendő idő.

Ha nem volt nagyszülő, vagy rokon, akire rábízhatták volna őket, akkor magukkal vitték az erdőre, mezőre, szőlőbe, vagy akárhová, ahová kellett.

Így aztán, hamar megtanultak dolgozni, – ami ugye nem volt baj, és nem is ártott, – tették, amit kellett, úgy, ahogy tudták. Közben pedig, beszélgettek.

Azt is hamar megtanulták, hogy a munkát, – mindenféle munkát, – tisztelni és értékelni kell.

Verejték fűződik hozzá.

Egy biztos, a gyerekkor, és a szülői ház az, ami erőt, példát, tartást ad az embernek az egész későbbi életére. Ami, – szinte mindent meghatároz az életünkben.

Az élet nehéz, – régen is az volt, most is az, csak másképpen. Akár bevalljuk, akár nem.

Úgy gondolom, hogy ma, a legnehezebb helyzetben élőknek, a falu, és a föld, az egyetlen lehetőség, hogy megkapaszkodjanak, hogy talpra álljanak, – és újrakezdjék az életüket valahogy.

A falu és a föld az, ahová, és amihez, – akinek még lehet, – vissza lehetne, és, vissza kellene térni.

Ma, a föld az egyetlen kapaszkodó, – és a falu az egyetlen menedék. Nincs más. A falu, a föld megtart, – és eltart, ha már sehol semmi sincsen, és már remény sincsen.

Azt gondolom, a falu megmentheti a szükségben szenvedőket, – még megmentheti. Más, már nem.

A falu, és a föld enni ad, – és mindig magához ölel. Vissza kellene térni hozzá...– Vissza kellene térni az elnéptelenedett falvakba, a magára hagyott földekhez, – és a magukra hagyott öregekhez.

A föld, nagy kincs. Hatalmas kincs. Fel kellene ezt újra fedezni.

"Otthon van az ember, ahol gyökerei vannak, halottai az anyaföldben, ahol tegezik az embert, ahol nagyapja ültette diófának a gyümölcsét töri, és fát ültetve unokáira gondol."

(Lénárd Sándor)

Vissza kellene térni a földhöz, és ott, gyökeret ereszteni, újakat növelni.

Haza kellene menni, és újrakezdeni. Igen. Mert, miről is szól az Élet?... Az életünk?... Arról, hogy ez, itt, nem a Paradicsom.

Még nem, – vagy már nem. Ki tudja? Semmi se jár ingyen, alanyi jogon.

Amit szeretnénk elérni, – azért véres verejtékkel nekünk magunknak kell megdolgoznunk, és megküzdenünk.

Ha a Paradicsomban szeretnénk élni, vagy legalább a közelében, akkor, azt a Paradicsomot, –

Isten helyett, – nekünk magunknak kell megteremtenünk. Legfőképpen ott, – ahol a gyökereink vannak.

Újra,…meg újra, – …meg újra.

Soha bele nem fáradva.

ÓBECSEI ISTVÁN: SZERESSÉTEK AZ ÖREGEKET…

„Nagyon szépen kérlek titeket,

Szeressétek az öregeket.

A reszkető kezű ősz apákat,

A hajlott hátú jó anyákat....

A ráncos és erős kezeket,

Az elszürkült, sápadt szemeket...

Én nagyon kérlek titeket,

Szeressétek az öregeket.

Simogassátok meg a deres fejeket,

Csókoljátok meg a ráncos kezeket.

Öleljétek meg az öregeket,

Adjatok nekik szeretetet.

Szenvedtek ők már eleget,

A vigasztalóik ti legyetek.

Én nagyon kérlek titeket,

Szeressétek az öregeket

Ne tegyétek őket szűk odúkba,

Ne rakjátok őket otthonokba.

Hallgassátok meg panaszukat,

Enyhítsétek bánatukat.

Legyen hozzájuk szép szavatok,

Legyen számukra mosolyotok.

Én nagyon kérlek titeket,

Szeressétek az öregeket.

Ők is sokat küzdöttek értetek, Amíg fölnövekedtetek.

Fáradtak ők is eleget,

Hogy ti módosabbak legyetek.

Ők is elfogadtak titeket,

Mikor Isten közéjük ültetett.

Azért én kérlek titeket,

Szeressétek az öregeket.

Ha majd az örök szeretet

Elhívja őket közületek,

Ti foglaljátok el a helyüket,