Van egy ösvény tőlem hozzád, amit folyamatosan keresek.

Rúmí

Prológus

Húsz évvel ezelőtt

Cassie még sötétben ébredt, a paplanját félig a fejére húzta, hogy elrejtőzzön a hideg elől. Egy pillanatig homlokát ráncolva nézett a feketeségbe, félálomban, fásultan, zavarodottan, hogy mi ébreszthette fel. Aztán hangos horkolást hallott a mellette lévő ágyból. Oldalra pillantott az alvó kupacra, a bátyjára. Mindig horkolt, és ez annyira idegesítő volt, hogy már vagy milliószor mondta neki, feküdjön az oldalára, merthogy a legjobb barátnőjének az orvos anyukájától egyszer hallotta, hogy az segít. Cassie belesóhajtott a párnájába. Talán, ha a tesója továbbra is horkol, elég bátor lesz ahhoz, hogy éjszaka egyedül aludjon, a fivére pedig alhatna a saját szobájában, a folyosó túloldalán, a mennyezetre ragasztott, világító csillagok alatt. De még nem volt hozzá bátorsága, mióta anya és apa meghaltak, majdnem két éve.

Tom ismét felhorkant, amitől Cassie megriadt, és határozottan fel is ébredt. Csak ekkor tudatosult benne valami, és a szíve nagyot ugrott, amikor ledobta magáról a paplant, és egyenesen felült az ágyban. Karácsony napja volt. Karácsony volt! Hogy felejthette el, akár csak egy pillanatra is?

A hidegre ügyet sem vetve Cassie kimászott az ágyból, vigyázva, hogy ne ébressze fel Tomot, és az ablakhoz sétált. Talán hó is lesz odakint, hiszen karácsonykor havazni szokott, bár Claire néni szerint karácsonykor pont hogy sosem havazik igazán. Félrehúzta a függönyt, és lenézett a nagynénje kis kertjére. Túl sötét volt ahhoz, hogy bármit is lásson, a kinti világ még mindig mélyen aludt.

Cassie visszafordult az ágyak felé, a szeme alkalmazkodott a sötétséghez. Az ágy lábánál nem volt ajándékos zokni, mert Claire néni nem hitt benne. Tom már évekkel ezelőtt rájött, hogy a Mikulás nem létezik, és ezért Claire úgy döntött, nem akarja folytatni a „kamuparádét” (Cassie nem volt teljesen biztos abban, mi az, hogy „kamuparádé”, de Tom azt mondta neki, hogy olyan színészkedésfélét jelent), még akkor sem, ha a szüleik minden évben végigcsinálták. A nap izgalma kissé tompult Cassie mellkasában, amikor az anyukájára és az apukájára gondolt, és arra, nem lesznek itt, hogy együtt bontsák ki az ajándékokat, vagy hogy mályvacukrot készítsenek a reggeli pirítósra – a karácsonyi hagyomány, amit Claire néni nem engedett folytatni. Arra gondolt, hogy felébreszti Tomot. Neki nem lenne ellenére, és leosonhatnának a földszintre, hogy együtt keressenek egy kis csokoládét, mielőtt Claire felkelne. Egészen biztos volt benne, hogy valahol vannak ajándékba hozott csokoládék, fóliába csomagolva. Az egyik szomszédjuk dobta be őket. Cassie nem emlékezett a nevére, de nagyon öreg volt, és olyan illat lengte körül, amely mintha kakaó és levendula keveréke lett volna, és azt mondta, a csokoládét a fára kell akasztani. Volt fájuk, bár Claire majdnem nem vett, de Cassie sírt, amikor a nagynénje azt mondta, hogy talán idén nem kellene fát állítaniuk, és még Tom is szomorúnak tűnt, ezért a néni beadta a derekát. Vett egy igazit, annak ellenére, hogy ez nyilvánvalóan extra porszívózással jár. Nem mintha Cassie értette volna, miért jelentene ez pluszporszívózást. Biztosan nem olyan nagy ügy, ha néhány hétig fenyőtűk vannak a fa körül, utána meg egyszerűen rendet tudnak tenni.

Miközben a gondolat, hogy felébreszti Tomot, és elmennek csokoládévadászatra, még ott táncolt az agyában, valami még jobb jutott eszébe. Visszafojtotta a felbugyborékoló visítást, és magában vigyorgott, miközben felkapta a bolyhos zokniját, azt a nyuszifüleset, és magára húzta a rózsaszín köntösét, azt, amit az anyukája és az apukája vett neki a haláluk előtti utolsó karácsonyra. Már kezdte erősen kinőni, tudta jól, de nem volt hajlandó másikat felvenni.

Cassie olyan halkan osont le a lépcsőn, ahogy csak tudott, a kezét a korláton tartva, hogy eligazodjon a sötétben. A szíve minden egyes lépéssel gyorsabban vert. Lehet, hogy ők nem tesznek ki karácsonyi zoknit vagy gyümölcskenyeret a Mikulásnak, mint az osztálytársai, de volt egy dolog, ami miatt a karácsonyreggel egyszerűen a legjobb reggel volt. A fa sárga, piros és zöld fényfüzérétől vezérelve belopódzott a nappaliba.

Tom minden évben megcsinálta neki, amióta az eszét tudta. Vagyis igazából már azelőtt is, mert az első alkalomra már nem igazán emlékezett, bár az anyja és az apja azt mondták, hogy az egész csakis Tom ötlete volt már akkor is, amikor még csak picik voltak, és Cassie hitt nekik, mert Tom már kisgyereknek is nagyon okos volt.

Az első nyomot a karácsonyfa alatt találta meg. Tegnap este nem volt ott, ellenőrizte, mielőtt lefeküdt volna, tehát a bátyja biztos leosont éjszaka, hogy odategye. A szájához szorította a kezét, hogy elfojtsa az izgatott kuncogást. Hát nem lenne csodás, ha idén egyedül csinálná végig, követné a nyomokat, és a kincskeresés végén megtalálná az ajándékát, mielőtt Tom felébredne? Tudta, hogy lenyűgözné vele a testvérét.

Így hát egyedül a sötétben, a fa pislákoló fényei alatt feltépte a borítékot, és olvasni kezdett.

Első rész
Előtte

Első fejezet

Tíz évvel ezelőtt

Cassie bebújt az ajtó alacsony szemöldökfája alatt a kocsma melegébe, kezében egy tálca gyümölcskenyeret szorongatva. Az egyik sarokban a kandallóban fahasábok ropogtak, forralt bor, sherry, fenyőfa és sajt illata keveredett a levegőben. A rusztikus bárpult felé sétált, biccentett néhány ismerős arcnak, miközben elhaladt mellettük, és szinte az egész falu csevegése átjárta a hallójáratait. Elmosolyodott – mindenki együtt volt karácsonyeste. Eljöttek egy olyan eseményre, amelynek megszervezésében ő is segített, és úgy tűnt, hogy tényleg jól érzik magukat. Ettől egy kissé megborzongott.

Megpillantotta Tomot, aki egy kőfalnak támaszkodva, nevetve hátravetette a fejét. Szőke haja, amely majdnem pontosan ugyanolyan színű volt, mint az övé, az egyik oldalon a szemébe lógott, nyilvánvalóan annak a jeleként, hogy mostanában hagyta túl hosszúra megnőni. Nem vette észre, hogy a húga bejött, sörrel a kezében éppen beszélgetett valakivel, aki Cassie-nek háttal állt. Valakivel, akinek kócos, sötétbarna haja volt, laza testtartása, és fekete kabátot viselt, amely kiemelte a lenyűgözően széles vállát. A lány mosolya egyre szélesebb lett, és igyekezett nem tudomást venni a gyomrában jelentkező apró görcsről, és a bőrén felerősödve végigszaladó borzongásról.

Ez csak Sam, mondta magának. Sam, akit egy örökkévalóság óta ismert. Sam, a bátyja legjobb barátja. Még egyszer rápillantott, és majdnem egyenesen nekiment az öreg tölgyfa pultnak. Megszorította a kezében tartott tálcát, és eltartotta magától, hogy megmentse a süteményeket.

– Vigyázz, Cassie, kedves, nem akarjuk, hogy a kemény munkád gyümölcse a földön végezze! – Linda, a Vörös Ház főnökasszonya jelent meg a bárpult túloldalán, kilépve a konyhába vezető dupla ajtón. Egy piros-fehér konyharuhát dugott be a farmerje övtartójába, majd odament Cassie-hez, kinyújtotta a kezét a gyümölcskenyérért, aztán letette a kávéfőző mellé.

– Bocsánat, Linda – mondta Cassie gyorsan, miközben kibújt a kabátjából –, tudom, hogy kicsit késtem, és én…

Linda leintette a bocsánatkérést, temérdek gyűrűje megcsillant azoknak a gyertyáknak a fényében, amelyeket Cassie segített elrendezni aznap valamivel korábban.

– Ne butáskodj! Tündér vagy, amiért sütöttél, és ez olyan jól néz ki, lehet, hogy gyorsan vennem kell magamnak egyet, mielőtt a csőcselék felfalja mind egy szálig! – Aztán pontosan ezt tette, felkapott egyet, beleharapott, és felnyögött a gyönyörűségtől, amit Cassie kissé túlzónak vélt. A sütemény egy morzsája Linda piros szájfényére tapadt, és Cassie azon gondolkodott, hogy szóljon-e neki. – Nem hiszem el, hogy egy éjszaka alatt összedobtad! Sok rejtett tehetséggel rendelkezel, te lány, én mondom neked!

Cassie szerényen megvonta a vállát, és úgy döntött, hogy nem mesél Lindának arról a három adag masszáról, amely a kukában végezte, sem Claire néni szigorú pillantásairól a konyha állapota miatt. De tényleg, mi lett volna az alternatíva? Linda a Sainsburysben vásárolt, bolti gyümölcskenyeret javasolt a kocsma éves karácsonyesti rendezvényére, de Cassie tudta, hogy a házi készítésű jobb lenne, és mivel segített megszervezni ezt az estét, azt akarta, hogy tökéletes legyen.

A kocsma ajtaja ismét kinyílt, a hűvös levegő egészen a pultig áramlott. Cassie odanézett, és látta, hogy Hazel jött meg, általános iskola kezdete óta a legjobb barátnője. Az édesanyjával érkezett. Hazel észrevette Cassie-t, és a szeme – nevével ellentétben zöld, nem mogyoróbarna – szikrázott, ahogy néhány hosszú, elegáns lépéssel letudta a köztük lévő távolságot. Cassie végigmérte a magas sarkút, amit Hazel viselt, és igyekezett nem elfintorodni. Mindig nevetségesen néztek ki együtt, amikor ezt tette, a magasságbeli különbségük miatt. Hazel elég magas volt ahhoz, hogy profi modell legyen, Cassie pedig, aki alig érte el a százötven centit, elég alacsony volt ahhoz, hogy időnként még mindig beleférjen a gyerek méretű ruhákba. Őszintén szólva Cassie azt mondta Hazelnek, úgy néznek ki, mint valami komikus páros, és inkább csökkenteniük kellene a magasságbeli különbségüket, mintsem hangsúlyozniuk, de Hazelt ez nem érdekelte. Magabiztos volt a magasságával együtt is, és amikor néhány srác odáig ment, hogy „óriás nőnek” nevezte, egyszerűen közölte, hogy a férfiak nem érnek annyit. Biztos volt benne, hogy a magassága egyszer még jól fog jönni, már csak azért is, hogy ne kelljen megházasodnia csak azért, hogy legyen valaki a közelében, aki felér a legfelső polcig.

– Boldog karácsonyestét! – Hazel megölelte Cassie-t, pontosabban lehajolt hozzá, majd hátralépett, és összeszorította az ajkát, miközben barátnőjét tanulmányozta, aki a füle mögé tűrt egy hajtincset. Hazel elismerően bólintott. – A ruha működik – mondta határozottan, és Cassie érezte, hogy megkönnyebbülés önti el, miközben nagyon igyekezett nem odapillantani a barátnője mögött álló kusza barna hajkoronára.

Annak ellenére, hogy belső vitát folytatott magával arról, hogy ő csak Sam, tudta, hogy a ruhát – fekete, szűk szabású, ezüst hópelyhekkel díszített darab volt – kifejezetten a ma este kedvéért vette. Mert, rendben, igen, még ha csak a bátyja legjobb barátja is volt, valami megváltozott, mióta Sam elment az egyetemre. Hiányzott neki. Jobban, mint gondolta volna. Természetesen Tom is hiányzott neki, de erre számított is, és még mindig állandóan beszéltek telefonon. De arra nem számított, hogy Sam, a kötekedése, a könnyed társasága ilyen szörnyen fog neki hiányozni. Nem gondolta volna, hogy a szíve szó szerint nagyot ugrik majd a láttán, amikor a fiú hazajön a karácsonyi ünnepekre.

Hazel levigyorgott Cassie-re, hátradobva szögegyenes fekete haját, a hajat, amelyet festett is, hogy még feketébb legyen, bár Cassie, az igazat megvallva, nem látta a különbséget.

– Na gyere, nézzük meg a fiúkat!

Linda rákacsintott Cassie-re, aki érezte, hogy kissé elpirul. Mintha pontosan tudta volna, hogy Cassie kinek a kedvéért vette fel ezt a ruhát és a magas sarkút, a barna szemceruzát, hogy keretezze a barna szemét, hogy a tekintete lágynak tűnjön, ne pedig komornak és unalmasnak. Nem mintha Cassie bármit is mondott volna, de Lindának szokása volt kitalálni az ilyen dolgokat. Lehet, hogy a főnöke volt, de ennél többet jelentett neki. Ő volt az a személy, akiről tudta, hogy számíthat rá, bármi is történjék. Gyerekkorában sok időt töltött a kocsmában, iskola után sós-ecetes chipset lopkodtak Tommal. Amikor Cassie betöltötte a tizenhatot, Linda munkát adott neki, annak ellenére, hogy a lány tudta, valójában nincs szüksége a segítségre. Cassie a Vörös Ház konyháján kezdett dolgozni, mosogatott és segített a káposztasaláta elkészítésében, mielőtt elég idős lett ahhoz, hogy a pult mögé is beállhasson. Előtte Tom is ugyanezt tette, Linda gondoskodott róla, hogy mindkettőjüknek legyen munkája, hogy elindulhassanak az életben.

Hazel odasétált Tomhoz és Samhez, maga mögött hagyva Cassie-t, aki igyekezett egyszerre kecsesnek látszani a magas sarkúban, és lépést tartani Hazel hosszú lépteivel. Tom magához húzta Cassie-t, és fél karral megölelte, a karját a húga vállán hagyva.

– Itt az én lánykám és a szárnysegédje. – Cassie elmosolyodott, miközben Hazel a levegőben hadonászott fél kézzel.

– Én nem vagyok senkinek a segédje, Rivers!

Igaz, gondolta Cassie. Gyakran érezte, hogy inkább ő Hazel segédje, mint fordítva. Tom elvigyorodott, leengedte a karját Cassie-ről, és gyorsan, határozottan megölelte Hazelt. Cassie eközben igyekezett nem túl sokáig közvetlenül Samre nézni, bár érezte, hogy a fiú gyönyörű kék szemei rászegeződnek, és felmérik őt. Sam a hüvelykujját a farmerje övbújtatójába akasztva, lazán állt. A csudába, mióta érzi magát ilyen kínosan a közelében?

– Hogy bánik veled az egyetem világa? – kérdezte Hazel.

Tom elhúzta az orrát.

– Bosszantóan nehéz munka. – Cassie már sok telefonhívást kapott, amiben a fiú azon siránkozott, hogy mennyi munkát kell végeznie, ahelyett hogy teljes mértékben Manchester éjszakai életének szentelhetné az idejét. – Vagyis – pontosított –, néhányunk számára az. Sam immunisnak tűnik rá. – Sam vállat vont, és Cassie szembefordult vele, megkönnyebbülten, hogy van ürügye arra, hogy ránézzen. Elmosolyodott, és a fiú visszabiccentett.

– Jól nézel ki, Cass. – Cassie érezte, hogy felforrósodik az arca, és egyfajta vállrándítással kevert bólintással fogadta a bókot.

Tom a szemét forgatta.

– Még jó, amennyi időt elvacakolt azzal az átkozott hajsütővel! – Cassie még jobban elpirult, és nagyon remélte, hogy ez nem olyan látványos, mint amilyennek érzi. Szúrós pillantást villantott Tomra, de ő rá sem hederített.

Hazel Cassie segítségére sietett, és barátságosan megütötte Tom karját.

– Karácsonyeste van, te idióta, kötelességünk kiöltözni és csinosan kinézni!

– Hát, sikerült – mondta Sam, Cassie-re pillantva. – Mármint csinosan kinézni. – Hazelre pillantott, szinte mellékesen. – Vagyis mindkettőtöknek sikerült.

Hazel rövid, sokatmondó pillantást vetett Cassie-re, amit Cassie nem mert viszonozni, annak ellenére sem, hogy a tarkóját szinte égette a forróság.

– Nos, Rivers – mondta Hazel –, azt hiszem, itt az ideje, hogy meghívj egy üdvözlő italra, nem igaz? – Azzal a mozdulattal billentette oldalra a fejét, amely láttán az összes tanáruk el szokott sápadni.

Tom felvonta a szemöldökét.

– Szerintem ha én jövök haza, neked kellene meghívnod engem arra az üdvözlő italra, Niagara.

Niagara. Tom és Sam a Niagara-vízesés miatt találta ki ezt a becenevet, miközben hihetetlenül okosnak érezték magukat, mindezt azért, mert az egy nagyon magas vízesés volt. Ahelyett, hogy felhúzta volna magát rajta, Hazel úgy döntött, hogy magáénak érzi a nevet, így aztán rajta ragadt.

Hazel fújt egyet.

– Lényegtelen részletkérdések! – Elsétált azokon a hosszú lábain, és Tom, kissé tanácstalanul visszanézve Cassie-re, követte, így a lány egyedül maradt Sammel. Hirtelen azt kívánta, bárcsak gondolt volna arra, hogy hozzon egy italt, amikor megérkezett, mert akkor lett volna mit csinálnia a kezével. Így, ahogy állt, nem tudta, mihez is kezdjen velük, haszontalannak és furának érezte őket az oldalán. Ez itt Sam, mondta magának újra határozottan. De akárhányszor is ismételgette, a teste nem hallgatott rá. Mintha ma este, a kocsma meleg fényében, a fenyőillattal körülölelve, a sarokban pattogó tűz ropogásában még inkább tudatosította volna magában azokat a pillantásokat, amelyeket az elmúlt hetekben egymásra vetettek, mióta a fiú visszajött az egyetemről. Olyan pillantások, amelyek talán nem jelentenek semmit, de… nos…

– Szóval, a szünidőben anyukádnál laksz, ugye? – Hülye kérdés, Cassie! Tudta, hogy az anyjánál lakik. Az isten szerelmére, ennél jobbat is tudott volna. Sam azonban láthatóan nem sejtette, mi jár a fejében, mert bólintott.

– El akart jönni ma este, de dolgoznia kell.

– Kár. Hogy van? – Kedvelte Sam anyját, volt benne valami melegség.

– Remekül van – mondta Sam, és az a kék szempár ellágyult, ha csak egy kicsit is.

– És… az apád? – kérdezte Cassie tétován.

Sam tekintete összeszűkült, és a lágyság azonnal eltűnt.

– Fogalmam sincs – mondta keményen. – Utoljára úgy hallottam, hogy Srí Lankán szörfözik, vagy ilyesmi.

Cassie visszasöpörte a helyére azt a hajfürtöt, amely folyton ki akart törni gondosan formázott, félig feltűzött, félig lefelé fésült frizurájából.

– Nem hallottál felőle?

– Nem, és nem is akarok. – Ezt úgy mondta, mintha ezzel gyakorlatilag lezártnak tekintené a témát, mire Cassie az ajkába harapott, és azt kívánta, bárcsak ne hozta volna fel a dolgot. Tudta, hogy Sam mit érez az apja iránt, de azért elgondolkodott, hogy karácsony van, meg minden… A bárpult felé pillantott, ahol Hazel és Tom még mindig sorban álltak – túl nagy volt a forgalom ahhoz, hogy Linda egyedül kezelje, pont, ahogy Cassie megjósolta. Bűntudat gyötörte, ragaszkodnia kellett volna hozzá, hogy ma este dolgozzon.

– Egyébként, hogy vagy, Cass? – Cassie visszapillantott a fiúra, és látta, hogy a feszültség eltűnt, elűzte, mintha ott sem lett volna, visszatért könnyed, laza önmagához.

– Jól vagyok – mondta a lány, és igyekezett a fiú könnyed hangneméhez igazodni. – Múlt héten elküldtem az összes egyetemi jelentkezési lapomat. – Nem egészen ilyen célzottan akarta ezt mondani, de mi baj lehetett volna abból, ha emlékezteti a fiút, hogy nem is sokkal fiatalabb nála? Tom és Sam egyetem előtt szabadon töltöttek egy évet együtt, és elutaztak Ázsiába, de ettől még mindig csak néhány évvel volt fiatalabb náluk.

– Ó, tényleg?

– Igen – bólintott a lány. – Üzleti tudományok szakra. – A Lindával való közös munka a kocsmában ráébresztette arra, hogy egy nap szívesen vezetne egy saját vállalkozást. A karácsonyi ünnepség szervezésében való segédkezés elgondolkodtatta a rendezvényekről, és Linda szerint volt hozzá tehetsége. Bár amikor Cassie felvetette Lindának, hogy halaszt egy évet az egyetemen, és Linda vegye fel őt a kocsma rendezvényszervezőjének, az asszony határozottan visszautasította. Nemcsak hogy a kocsmának nincs szüksége rendezvényszervezőre, mondta, de Linda szerint Cassie nem akarhat örökre ebben a városban és ebben a kocsmában ragadni. Cassie nem értett vele egyet. Szerette a kocsma biztonságát, a szülővárosát, bár Tom nélkül valamivel kevesebb kényelmet nyújtott, mint amennyit megszokott.

– Üzleti tudományok, tényleg? Hová… – De amikor egy négyfős csoport a boltíven túl felkelt a kanapés asztaltól, gyorsan félbeszakította a mondatot, megragadta a lány kezét, összekulcsolta az ujjaikat, és a kanapé felé száguldott, maga után rántva őt. Cassie felnevetett a sietség láttán, és amikor Sam lerántotta maga mellé a kanapéra, a keze még mindig a fiú kezében volt. Még mindig mosolygott, amikor Sam megrázta a fejét. – Egy ilyen helyet nem hagyhattunk kárba veszni, Cass.

Ez volt az egyik legjobb asztal, ezt el kellett ismernie. Közvetlenül a pattogó tűz mellett, a sarokban a karácsonyfával, amelyet Cassie ízlésesen feldíszített arannyal és vörössel, az alacsony faasztalon egy magányos gyertyával, körülötte az előző társaság üres poharaival. Egy másik csoport fiatal – Cassie-nél egy évvel idősebbek – ült a mellettük álló magas asztalnál lévő bárszékeken, és az egyik lány undorral szemlélte Cassie-t és Samet, nyilvánvalóan abban reménykedve, hogy ő maga kaparinthatja meg a kényelmesebb helyet, bár a pillantása kissé spekulatívabbá vált, ahogy elidőzött Samen.

Cassie ismét felnevetett, ahogy visszanézett Samre. Most vette észre, hogy nagyon közel ül hozzá, a lábuk egymáshoz simul, a kezük még mindig összekulcsolva pihen. A fiú kinyújtotta a kezét, a lány füle mögé tűrte azt a kósza tincset, és az a helyén maradt, tiszteletben tartva Sam érintését, pedig neki eddig nem fogadott szót. Cassie szíve hevesebben kezdett dobogni.

– Tényleg gyönyörű vagy, tudod? – motyogta Sam, le sem véve a szemét róla, és Cassie bőre szinte már szikrázott.

– Kitűnő, elcsíptél nekünk egy helyet! – Cassie Tom hangja hallatán megugrott, és Sam elejtette a kezét. Szusszanva fújta ki a levegőt, amikor Tom és Hazel leült a szemközti kanapéra. Hazel átnyújtotta Cassie-nek a forró, sötétvörös színű, finom cseresznyeillatú gin koktélt, és egy kicsit elmosolyodott, mintha látta volna az egészet.

– Szóval, miről beszélgettetek? – Mint maga a megtestesült ártatlanság, úgy érdeklődött Hazel. Cassie szigorúan résnyire húzta a szemét, bár a hatás talán nem volt olyan komoly, mint remélte, tekintve, hogy még mindig pirult a „gyönyörű” jelző miatt. Komolyan, rohadtul össze kellett volna szednie magát.

– Cassie csak azt mesélte, hogy jelentkezik az egyetemre.

Tom mély, undorodó hangot adott ki.

– Igen. Üzleti tanulmányokra! – Sam felvonta a szemöldökét Tom hangneme hallatán, mire a fiú megrázta a fejét.

– Dögunalom!

– Hé! – tiltakozott Cassie hangosan.

Tom a húga felé fordult:

– De hát ez az igazság! Semmi szenvedély vagy izgalom nincs abban, ha üzleti tudományokat hallgatsz!

– Okos választás! – mondta Cassie összeszorított fogakkal. És az is. Bárhogyan is dönt majd később, biztosan jó alapot ad neki egy üzleti tanulmányokból szerzett diploma. Jó, nem ez a legcsillogóbb vagy legkalandosabb lehetőség, de hát nem is éppen az a csillogó vagy kalandvágyó típus. És Tom szerint pont ez a probléma.

Megvonta a vállát, hogy oldja az enyhe feszültséget, aztán Sam felé fordult:

– És mi a helyzet veled? Tényleg azt akarod mondani, hogy azért csinálod a jogot, mert ez az igazi szenvedélyed? – Ugyanezt a kérdést Tomnak nem tehette volna fel, ő tényleg szerette a geológiát, bár sikerült megúsznia, hogy ne csússzon át a stréber területre, mert sportos, jóképű és sármos is volt. Vele ellentétben neki nagyszabású tervei voltak, hogy a szüleik nyomdokaiba lépjen, környezetvédelmi munkába kezdjen, változtasson a világon, ahogy ők tették. Ez volt a második probléma, vallotta be magának Cassie – a bátyja, akárcsak a szülei, valami fontosat és értelmeset fog csinálni, míg ő… Nos, az ő tervei ennél kevésbé voltak messzire mutatóak. Szinte már-már bűntudatot érzett, amiért lelkesedett a helyi kocsmájukban zajló eseményekért.

– Nem, de gazdag leszek, Cass, és akkor azt csinálhatok majd, amit csak akarok. – Sam vigyorgott, először rá, majd Tomra, aki szolidaritásból visszavigyorgott.

– Nem csak a pénz számít – jegyezte meg Cassie, kissé szemérmesen, főleg azért, mert úgy gondolta, elvárják tőle, hogy ezt mondja.

– Nem, de segít – mondta Sam, és bár nyilvánvalóan viccelődni próbált, Cassie hallotta a hangjában a finom élt. A lány az ajkába harapott. Tudta, hogy Sam anyjának milyen keményen kellett dolgoznia, hogy Sam az érettségi éve alatt több órát töltött a munkahelyén, mint az iskolában, és mégis olyan jegyeket kapott, hogy bejutott a manchesteri egyetemre. Kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, hogy valahogy elvegye a dolog élét, de megpillantotta Lindát, aki gyakorlatilag futva indult az asztalukhoz, miközben a konyharuhája a kocogás ütemében pattogott mögötte.

Cassie a homlokát ráncolta.

– Minden…?

– Az izzósor kialudt – mondta Linda kissé kifulladva. – Odakint. – Cassie a mögöttük lévő ablakra pillantott, és látta, hogy az ablakokat díszítő fények valóban megszűntek világítani. – És tudom, hogy nem olyan nagy ügy, de én…

Cassie feltartotta a kezét, miközben felállt.

– Majd én elintézem. – Megértette. Bármit is mondott Linda a bolti süteményekről, ez a kocsma a gyermeke volt, és a karácsonyi rendezvény az év egyik fénypontja.

– Köszönöm, Cassie, drágám!

– Segítek! – ajánlkozott Hazel, letette gőzölgő italát az asztalra, és Cassie mellé lépett, miközben Linda visszasietett a pulthoz.

– Szóval – kezdte Hazel, miközben belekarolt Cassie-be. – Mi a helyzet Sammel, hm? – Jelentőségteljes pillantást vetett Cassie-re.

– Semmi – tiltakozott Cassie. – Mire gondolsz? – A könnyed hangnemmel való próbálkozás talán jobban működik, ha a hangja nem lett volna egy kicsit túl magas.

A további vallatástól megmentette Hazel anyukája, Mel, aki megragadta Hazelt, amikor elsétáltak mellette. Mel az ajkát biggyesztette, olyan módon, ami arra utalt, hogy valószínűleg már a második pohár vörösbor van előtte.

– Még nem is beszélgettél velem rendesen! – nyafogta Mel Hazelnek. – Gyere, apád elment a mosdóba, bírd ki velem öt percig. Karácsony van! – Hazel a szemét forgatta Cassie felé, aztán felsóhajtott, mintha azt akarná mondani, hogy most már akár túl is eshetne rajta, és Cassie bólintott, az izzósort egyedül is meg tudja javítani. Őszintén szólva Hazel amúgy sem lett volna nagy segítség. Amikor Cassie egyszer ott aludt Hazelnél, Hazel nem vette a fáradságot, hogy kicserélje a kiégett villanykörtét a mennyezeti csillárban, sem az éjjeli lámpában, és helyette a telefonja fényét használta a szobája sötétségében.

– Hol van Claire, Cassie? – érdeklődött Mel.

Cassie megvonta a vállát.

– Valószínűleg már ágyban. Nem igazán szereti a karácsonyt. – Általában véve nem igazán vágyott társaságba. Claire, ha tehette, legtöbbször bezárkózott a falu társasági eseményei során. Mel egy rosszalló „hmm”-öt hallatott válaszként, majd odahajolt Hazelhez, hogy megölelje, és valamit a fülébe súgott. Hazel grimaszolt Mel válla fölött Cassie-re, és bár Cassie nevetett, nem tudta megállni, hogy ne érezzen egy kis fájdalmat, amikor intett, és a kijárat felé indult. Hazelnek legalább voltak szülei, akikkel idejöhetett. Többnyire úgy gondolta, már tudja kezelni a tényt, hogy gyakorlatilag teljesen árva, de voltak pillanatok, amikor ez a veszteség fellángolt, és a karácsony ilyen alkalom volt. Mindig olyan nagy hangsúlyt fektettek a családra, és Claire, bár mindent megtett, ami csak tőle telt, aligha volt az ünnepi hangulat vagy a meleg családi fészek megtestesülése.

Figyelte, ahogy a szabadba kilépve párafelhővé alakul előtte a lélegzete. Ma este felhőtlen volt az égbolt, a csillagok teljes erővel ragyogtak. A bentről jövő csevegés elnémult a falakon túl, és Cassie egy pillanatra megengedte magának, hogy felnézzen, és beszívja a hideg éjszakai levegőt. Elképzelte, hogy a szülei odafenn vannak, és figyelik őt. Ritkán játszott el a gondolattal, hogy valahol „odakint” vannak, de ma este, karácsonyeste, a fölötte pislákoló csillagokkal, úgy érezte, ez egy olyan alkalom, amikor megengedheti magának ezt a fantáziát.

Ez a pillanat azonban nem tartott sokáig, mert szinte jéggé fagyott. Összefonta maga előtt a karját, miközben felmérte a díszfényeket. Úgy tűnt, hogy a fényfüzérnek csak egy része nem működött – az a rész, amely a kocsma második ablaka fölött húzódott. Akkor talán csak egy hibás izzó okozta a galibát.

A kocsma ajtaja kinyílt, Cassie odapillantott, és meglátta, hogy Sam jön ki, a lány bőrdzsekijét szorongatva. Nem a legmelegebb, de nem is a „meleg” volt az a megjelenés, amire törekedett. Tartotta neki, hogy belebújhasson.

– Gondoltam, erre szükséged lehet.

– Köszönöm – mondta Cassie hálásan, és belecsusszant a kabátba.

– Láttam, hogy Hazelt az anyja lekapcsolta, úgyhogy csak meg akartam nézni, szükséged van-e segítségre, amíg Tom újabb kört hoz.

A fiú zsebre dugta a kezét, és kissé ámultan – Cassie úgy érezte – biztonságos távolságba helyezkedett tőle. Ismét a fényekre összpontosította a figyelmét, és megpróbált nem tudomást venni arról, hogy csak ők ketten vannak itt kint.

– Szerintem csak egy izzó a hibás. – Közelebb lépett a füzérhez, és a homlokát ráncolva vizsgálódott. – Régi fénysor – ismerte el. – Valaki ki akarta dobni, én pedig azt mondtam, hogy ide még pont jók lennének.

– Már megint megsajnáltál egy élettelen tárgyat?

A lány átpillantott a válla fölött, és látta, hogy a fiú vigyorogva nézi.

– Csak nem szeretem a pazarlást – mondta kissé védekezően. Igen, igaz, hogy nem szerette, ha régi dolgokat dobnak ki vagy dugnak el szem elől, csak azért, mert már nem újak és csillogóak. Egy kis munkával a régi dolgok gyakran újra ragyoghatnak.

Megcsavargatott néhány izzót, és elmosolyodott magában azon, Sam megelégedett a ténnyel, hogy a lány oldja meg a problémát, nem lépett közbe, és nem ragaszkodott hozzá, hogy ő orvosolja a helyzetet, ahogy valószínűleg Tom tette volna, leginkább a türelmetlenség, mint bármi más miatt. Megtalálta a ludast – egy meglazult izzó okozta a hibát – és határozottan visszanyomta a foglalatába. A lámpák kigyulladtak, gyönyörű fehéren.

– Et voilà! – kiáltotta és tapsolt, miközben hátralépett, szinte nekiütközve Samnek. Elvesztette az egyensúlyát, ahogy megbotlott, érezte, hogy a fiú karja ösztönösen a vállára simul, hogy megállítsa.

Lassan megfordult, felfelé billentette az állát, hogy lássa a fiú arcát, a fényfüzér által lágyan megvilágított tekintetét és a csillagokat odafenn. A fiú keze ott maradt, ahol volt, és ahogy a lány lélegzetet vett, érezte, hogy Sam egy pillanatra megszorítja a vállát, tényleg csak egy pillanatra, mielőtt az oldalára engedné a karját. Rávette magát, hogy tegyen egy lépést hátra, távolabb a fiútól, bár a finom aftershave illata az orrában maradt.

Megköszörülte a torkát.

– Akarod, hogy…? – Cassie befelé mutatott.

A fiú bólintott.

– Igen. – Megpróbált nem tudomást venni a gyomrában érzett csalódottságról. Pontosan mire számított? Nem, Cassie, kint akarok állni veled, és csókolózni? Majdnem felhorkant magában, miközben a kocsma bejárata felé indult. – De előbb… – Visszafordult a fiú felé, és homlokát ráncolva látta, hogy az kissé elpirul. – Én, ööö, hoztam neked egy ajándékot. – Belenyúlt a kabátja zsebébe, és előhúzott valamit. A lány tett egy lépést felé, és a Sam kezében lévő apró kartondobozt bámulta. Egyszerű, semmi csomagolás. Nem volt rajta szalag sem. Rusztikus, döntött gyorsan Cassie.

Az ajkába harapott, miközben újabb lépést tett. Ő nem vett neki semmit. Néha tréfásan megajándékozták egymást, és néhány évig négyen együtt is játszottak titkos Mikulást, de idén nem esett szó róla. A fiú az egyetemen volt, és a lánynak nem jutott eszébe, hogy vegyen neki valamit. Oké, rendben, ez nem volt teljesen igaz, gondolt rá, hogy vesz neki valamit, de aggódott, hogy furán veszi majd ki magát, vagy kínos lesz neki, vagy ilyesmi, és aztán nem tudta kitalálni, mit vegyen, ami nem tűnik túlzásnak, de nem is sablonos, például zokni, toll, vagy ilyesmi.

A fiú a kezébe nyomta a dobozt, és kicsit kerülte a tekintetét.

– Gyerünk! – mondta kissé durcásan. – Nyisd ki!

– Én nem vettem neked semmit – ismerte be Cassie.

Sam úgy forgatta a szemét, hogy ezzel eloszlatta a kettejük közötti finom feszültséget.

– Csak nyisd már ki, Cass!

Felemelte a fedelet a dobozról. Egy nyakláncot látott, kivette, hogy megvizsgálja. Az ezüstlánc hűvösen simult az amúgy is hideg ujjaihoz. Elakadt a lélegzete, amikor meglátta a medált. Egy kő volt. Egy kő, abból az időből, amikor hónapokkal ezelőtt, a nyári szünetben mindannyian együtt mentek a tengerpartra. Talált néhány gyönyörű követ, és elszomorodott azon, hogy ott vannak, méltatlanul, és szinte magányosnak tűntek, ahogy ott hevertek a parton, ezért összegyűjtötte a legszebbeket, és adott egyet Tomnak, Samnek, Hazelnek. Egyet megtartott magának, ami még mindig a pipereasztalán hevert.

– Ez az a kő, amit te adtál nekem…

– Emlékszem – motyogta Cassie, és zavarba jött, hogy gombóc van a torkában. Az ujjbegyeivel végigtapogatta a követ.

– Igen. – Sam megköszörülte a torkát. – Én csak… Ez teszi gyönyörűvé, ugye? Időt adunk neki, hogy… mindegy.

Ekkor felnézett Samre, és látta, amint a fiú végigsimít a tarkóján, és hihetetlenül zavarban van, jobban, mint ahogyan emlékei szerint valaha is látta.

– Bevittem egy boltba, ahol csináltak belőle egy nyakláncot. Hülyeség – folytatta, gyorsan jöttek a szavak –, nem is kell megtartanod, csak gondoltam…

– Imádom – mondta határozottan, de halkan. Aztán némi habozás után lábujjhegyre emelkedett, és megcsókolta a fiú arcát. Ez olyasmi volt, amit még soha nem tett korábban, és nagyon felnőttesnek érezte, mintha mindketten valami másnak a küszöbén állnának, valami idősebbnek, valami újnak. Érezte, hogy Sam nagyon elcsendesedik, érezte a leheletének fuvallatát a fülén, ahogy kifújta a levegőt. – Köszönöm – motyogta Cassie.

Egymásra meredtek, és Cassie látta, hogy a fiú szemében tükröződnek a csillagok. Úgy érezte, nem jut oxigénhez. Mintha nem is mert volna levegőt venni, nehogy tönkretegye ezt a pillanatot. Mosolyognia meg visítania kellett volna, és átkarolni a fiút. Olyasmit tenni, amit már annyiszor megtett. De nem tudta rávenni magát.

– Cassie – mondta Sam rekedt hangon. Újra felé nyúlt, hogy eljátsszon azzal a rendetlen hajtincsével, amitől a lány nyaka megborzongott. – Én…

– Hát itt vagytok! – Cassie összerezzent és ellépett Samtől, amikor Tom felbukkant. – Gyertek már! Hazel őrzi az asztalt, és Linda hamarosan mindannyiunkat karácsonyi dalok éneklésére kényszerít. Nem hagyhattok minket cserben!

Cassie felhorkant.

– Elég gyakran hallom, hogy a zuhany alatt gyakorlod az éneklést. Meglep, hogy nem akarsz szólózni!

Sam és Cassie együtt odamentek Tomhoz. Cassie nem mert Samre nézni, bár még mindig a nyakláncot és a kartondobozt szorongatta a kezében.

– Irigyled a hihetetlen énekhangomat, Kismókus? – Cassie elfintorodott a becenév hallatán, amit a bátyja csak akkor vett elő, amikor szándékosan idegesíteni akarta. Az alacsony termete miatt ragadt rá ez a becenév, és azért is, mert kis korában az első fogai túl nagynak tűntek az arca többi részéhez képest. Olyasmi volt ez, ami miatt eléggé feszélyezve érezte magát anélkül is, hogy a bátyja emlékeztette volna rá. Nem mintha Tom ezt valaha is megértette volna. – Ne aggódj, biztos vagyok benne, hogy mindannyiunkat lenyűgözöl majd azzal a csipogó mókushangoddal.

– Nekem nincs csipogó mókushangom…

– Á, pont erről beszéltem!

Cassie rosszallóan nézett Tomra, ellenállva a késztetésnek, hogy négyéves gyerek módjára kiöltse rá a nyelvét. Felnézett Samre, akinek az arca tudatosan semleges volt, láthatóan eltökélte, hogy nem fogja pártját egyiküknek sem. Ezt már eleget gyakorolta, gondolta Cassie. Legbelül persze mindig Tom oldalán állt, Cassie tudta ezt – előbb volt Tom barátja, mint az övé –, de nagyra értékelte, hogy igyekezett nem állást foglalni.

– Ugyan, gyere már! – mondta Tom, majd átkarolta Cassie-t, és visszahúzta a kocsma melegébe. – Nem haragudhatsz rám túlságosan, különben nem adom meg holnap az első nyomot.

A lány elhúzta a száját, majd sóhajtott, és a bátyjához hajolt.

– Remélem, rímelni fog.

– Persze! – vágta rá Tom, és drámaian a szívére szorította a kezét. – Azt hiszed, hogy képes lennék újra elviselni a 2003-as hisztit?

A lány figyelmen kívül hagyta a gúnyolódást, és csak annyit mondott:

– Remek. Nem igazi a kincsvadászat, ha nem rímelnek a versek.

– Ezt már mondtad nekem. Többször is.

Cassie a bátyja válla fölött Samre pillantott. Találkozott a tekintetük, Sam egy apró mosolyt villantott rá, majd Tom másik oldalára lépett, és hátba veregette, amikor az asztalukhoz értek. Ahogy leült, Cassie a nyakláncot és a kis dobozt a bőrdzsekije zsebébe csúsztatta, mielőtt levette volna a kabátot. Nem akarta közszemlére tenni, még nem. Később majd elmondja Hazelnek, és kétségtelen, hogy Tom is rájön, így vagy úgy, de ma este, karácsonyeste azt akarta, hogy ez valami olyasmi legyen, ami csak az övé.

Második fejezet

Nyolc évvel ezelőtt

Magasan az Alpokban, a napfényben csillogott a hó Cassie alatt, felette kék ég nyújtózott a végtelenbe, amelyet időnként megtörtek a kisebb fátyolfelhők. A hegyek minden oldalról a távolba nyúltak, szinte ijesztően hatalmasak voltak, a fehér helyenként szürke szikláknak adta át a helyét, ott, ahol a hó elolvadt, vagy nem tudott megtapadni. A legközelebbi fenyőfákat hó borította, úgy néztek ki, mintha egyenesen egy hógömbből léptek volna elő. Az élénk, csípős szellő lesöpörte az izzadsággyöngyöket Cassie nyakáról, amelyek a vastag sídzsekije alatt képződtek, ami rajta, élőben már nem tűnt olyan könnyedén divatosnak, mint online a modellen.

Cassie nehezen tudott kellőképpen elmerülni a gyönyörű környezet csodálatában, mivel Hazellel lassan haladtak felfelé a hegyen, a levegőben lebegő és ide-oda mozgó székben lógva, amit mindössze egy telefondrótnak tűnő zsinór tartott. A lábát sebezhetőnek érezte, ahogy alatta lógott, és folyton úgy érezte, hogy a sílécei csak úgy leeshetnek, és eltalálhatnak egy gyanútlan síelőt, annak ellenére, hogy Hazel biztosította arról, mindketten megfelelően be vannak kötve. Szorosan markolta az előtte lévő rudat, és eszébe jutott az egyetlen alkalom, amikor Tom gyerekkorukban felerőltette őt egy hullámvasútra, és mennyire utálta, gyűlölte azt a szörnyű, émelyítő érzést a gyomrában, azt, ahogy majdnem összeesett az adrenalinlökettől, miután leszálltak. Ezúttal még rosszabb volt, mert amikor leszállnak, neki tényleg le kell síelnie a rohadt hegyről.

– Készen állsz? – kérdezte Hazel vidáman, és Cassie-re vigyorgott. Megfogta a rudat, Cassie pedig még erősebben markolta, és próbálta a helyén tartani. Látta Tomot és Samet, két ülőhellyel előttük, amint látszólag könnyed kecsességgel siklanak le a felvonóról a hóra.

– Nem – nyögte ki összeszorított fogakkal.

– De igen! – közölte határozottan Hazel, majd felfelé tolta a rudat, kényszerítve Cassie-t, hogy elengedje. – Le kell szállnod, különben úgy jársz, mint Bridget Jones, és a végén egy hurokkal újra lefelé tartasz majd, és az még ijesztőbb lesz.

A kilövőhely, vagy minek is hívták, most már egyre közelebb volt. Cassie nyelt egyet, úgy érezte, kiszáradt a torka.

– Csak állj fel, oké? Egyszerű. Könnyebb, mint amilyennek látszik, mindenesetre bízz bennem! Oké?

– Rendben – motyogta Cassie. – Oké. – Nem mintha lett volna más választása, nem igaz? Csak egy apró tanulólejtőt teljesített, mielőtt Hazel kijelentette volna, hogy készen áll az indulásra, amit ő határozottan nem így érzett.

Amikor a sílécei a talajhoz értek, Cassie felállt, mielőtt túl sokat gondolkodhatott volna, és érezte, ahogy a sílift egy kis ütést mér a térdhajlatába. Aztán már csúszott is tovább Hazellel arrafelé, ahol Tom és Sam várt rájuk. Érezte, hogy meginog, de nem esett el. Oké, jó. Egy piros pont ide. Mert az, hogy orra esik Sam előtt, amikor leszáll a felvonóról, nem illett volna ahhoz a magabiztos, kifinomult, szexi kisugárzáshoz, amit a vakáción sugározni akart. Mert talán – csak talán – ezúttal tényleg történhetne valami közöttük, most, hogy egy hetük lesz együtt, és lehetőségük arra, hogy a négyesben szervezett programok között egy kis időt csak kettesben töltsenek. Talán – csak talán – az elmúlt két év pillantásaiból és alkalmi érintéseiből, amelyek egy kicsit túl sokáig tartottak ahhoz, hogy csak barátinak lehessen őket tekinteni, végre kialakulhat valami. És talán az elmúlt egy év, amikor az egyetemen megpróbálta – sikertelenül – túltenni magát a fiún, és megpróbált másokkal randizni, nem is számít majd. Nem mintha túl nagy elvárásokkal jött volna erre a síelésre, vagy bármi ilyesmi.

Volt egy olyan érzése, hogy bár a terveiben a halványkék síöltözet stílusosnak tűnt, most inkább halványkék mályvacukornak látszott benne, vagy a magasságát tekintve tizenhárom éves kislánynak, mint szexi síelős csajszinak. Szerette volna azt mondani, hogy senki sem néz ki jól síelés közben, de Hazel igenis jól mutatott a lila-fekete ruhában, fekete haja pedig feltűnő volt a hó fehérsége mellett. Ugyanakkor persze Hazel már többször síelt a családjával, tudta, hogyan kell ezt csinálni. Tom és Sam is volt már néhányszor együtt, csak ők ketten. Így maradt Cassie, aki még soha nem síelt. Claire nem volt éppen az a családi üdülős típus, a síelés pedig drága. Ráadásul, őszintén szólva, sosem vonzotta a gondolat, hogy fadeszkákat szíjazzon a lábára, és olyan gyorsan száguldjon lefelé egy hegyoldalon, amilyen gyorsan csak tud. Gyerekkorukban Tom ragaszkodott hozzá, hogy egyszer elmenjenek, még a szüleik halála előtt, de Cassie túl fiatal volt, hogy emlékezzen rá, így nem gondolta, hogy az számít. És egyébként is, mennyit síelhetett annyi idősen?

Tom feltolta a napszemüvegét a szőke frizurájára, és Cassie-re vigyorgott. Ahogy a lány közeledett felé, kinyújtotta a kezét és megragadta a karját, hogy a teljes megállásig lassítsa. A lány mély levegőt vett, amin mind a bátyja, mind Sam jót nevetett.

– Ne lelkesedj már annyira, hogy itt lehetsz, Cass! – mondta Sam, a szemét sötét, drágának tűnő napszemüveggel eltakarva. – Még a végén miattad úgy fog tűnni, mintha mi, többiek rosszul éreznénk magunkat.

A lány csak a szemét forgatta. Részben azért, mert most, hogy a lejtő tetején voltak, ahol mindenfelé emberek szökdécseltek, és átmentek a számára szakadékok szélének tűnő sziklákon, kiszáradt a szája, és nem volt biztos benne, hogy valóban képes összefüggő mondatokat alkotni.

– Akkor hajrá! – mondta Hazel csillogó zöld szemekkel. Ravasz pillantást vetett Tomra. – Fogadjunk egy korsóban, hogy leelőzlek, Rivers.

– Csak szeretnéd, Niagara! Csak óvatosan, nehogy nagyon letüdőzd a hóport mögöttem!

Hazel megcsóválta a fejét.

– Hópornak hívják?

Tom megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs. – Cassie-re nézett. – Készen állsz?

– Nem! – közölte Cassie nyersen. Úgy döntött, hogy neki pont jó lesz így, mozdulatlanul állva.

– Dehogynem! – közölte Hazel, mintha azzal, hogy kimondja, azonnal megváltoztatná Cassie érzéseit, pusztán az akarat erejével.

– De mondom, hogy nem! Mi lenne, ha itt maradnék, és később találkoznánk?

Hazel egyik kezét a csípőjére tette, a másikkal a két botját szorította.

– És pontosan hogyan tervezel lejönni?

– Majd gyalogolok! – vágott vissza Cassie. Biztos volt benne, hogy az könnyebb lesz, mint a síelés.

– Jól ment a babapályán! – erősködött Hazel. Bár az, hogy „babapályának” hívta a tanulólejtőt, aligha volt bizalomgerjesztő. – Ez pedig egy könnyű, kék pálya, nem lesz gond. Három különböző útvonal volt, amennyire Cassie meg tudta ítélni, de Hazel a lejtő felé mutatott, amelyet nyilvánvalóan megcéloztak. Cassie számára nem tűnt könnyűnek, meredeknek látta, és rengeteg ember siklott már rajta lefelé, még több ember, akivel összeütközhet. Érezte azonban, hogy mindhárman őt nézik, ezért inkább a csendet választotta, és megpróbált egyensúlyozni a hűvös és magabiztos viselkedés és a valódi rémület között.

Hazel kecsesen elindult a lejtő teteje felé, visszapillantott a válla fölött, hogy ellenőrizze, a többiek követik-e őt.

– Minden rendben lesz, Cassie! – mondta Tom halkan, lassan elindult a lejtő széle felé, és kesztyűs kezével megfogta Cassie kezét, hogy magával húzza. – Jó móka lesz, hidd el. Amikor leérsz az aljára, örülni fogsz, hogy megtetted!

– Háromra – mondta határozottan Hazel. Olyan pillantást vetett Cassie-re, amire egyszerűen nem lehetett nemet mondani, így Cassie bólintott. Tom elengedte Cassie kezét, a napszemüvegét az arcára csúsztatta, és bátorító mosollyal a lányra nézett, miközben mindkét kezébe fogta a síbotokat. Cassie érezte, hogy Sam mögéjük lép, a teste mindig tudatában volt annak, hogy a fiú milyen pozícióban van hozzá képest.

– Egy, kettő, három!

De ő képtelen volt megtenni. Sam, Hazel és Tom mind ellökte magát, Hazel és Tom balra, Sam jobbra tartott. Őt hátrahagyták ott, ahol legyökerezett, a lábai elfelejtették, hogyan engedelmeskedjenek az agyától kapott utasításnak, hogy mozogjanak.

– Gyerünk, Cassie! – motyogta magában, majd nagy erőfeszítéssel sikerült ellöknie magát. Próbált visszaemlékezni arra, amit Tom és Hazel korábban megpróbáltak megtanítani neki. A sílécek párhuzamosan, a súlyt a jobb lábra helyezve jobbra fordulni, igaz? Megpróbálta, érezte, hogy felgyorsul, és a szíve megdobbant. Hogy lelassítson, azonnal egymás felé fordította a sílécek hegyét, ahogy Hazel mutatta neki.

– Megy ez szépen, Cassie! – Felnézett a közvetlenül előtte lévő hó bámulásából, és látta, hogy Hazel felfelé mutató hüvelykujjal jelez neki. Látta Tomot, piros sídzsekije kivilágított a sorból, megállt a lejtő szélén, valószínűleg várt, hogy ellenőrizze, követi-e a húga őket. Aztán egyenesen elszáguldott Hazel mellett.

– Hé! – kiáltotta utána Hazel, és szintén felgyorsult. – Ez nem igazságos! – Mindketten szlalomozni kezdtek a lejtőn, egyre gyorsulva, amíg Cassie végül elveszítette őket szem elől.

Hát ez nagyszerű. Egyszerűen nagyszerű. Kifújta a levegőt, miközben tétován újra megmozdította a síléceit. Ezúttal jó néhány másodpercig sikerült mozgásban maradnia, mielőtt pánikba esett és megállt. Mögötte halk nevetés csendült, és megpördült, hogy szembenézzen a zaj forrásával. Sam állt ott, sötét haja kócos volt, sötétkék síruhája mellett az övé elbújhatott.

A nevetésre összehúzta a szemét.

– Hogy kerültél a hátam mögé? – Nem éppen ezt akarta, hogy a fiú pontosan lássa, mennyire nem elegáns.

– Csak egy percig gyönyörködtem a kilátásban – mondta Sam könnyedén. Megrándult az ajka, amikor a lány elfordult tőle, és a sílécére sandított, amitől ő ismét felnevetett. – Ugyan már, Cass, nem olyan rossz ez!

– Neked könnyű ezt mondani. Te tényleg meg tudod csinálni.

– Te is meg tudod csinálni! – vágta rá könnyedén. – Lassan is mehetünk, gyere! – Ellökte magát, és hátranézett, hogy ellenőrizze, a lány követi-e. Kicsit grimaszolva hagyta, hogy a sílécek újra mozgásba lendüljenek, és megpróbálta pontosan követni, merre megy a fiú.

– Jó – mondta Sam, amikor Cassie utolérte. – Most próbálj meg párhuzamos lécekkel haladni, és folyamatosan fordulj, hogy lelassítsd magad. A végén nagyon fog fájni mindened, ha végig hóekézel.

– Ha mit csinálok?

– Nézz, figyelj, és helyezd át a súlypontodat! – Sam ismét lassan elindult, Cassie pedig követte, és megpróbálta utánozni. Két teljes fordulón mentek végig megállás nélkül, és Cassie érezte, hogy mosolyra húzódik az ajka. Megcsinálta!

Felnézett, mosolyogva nézett arra, ahol Sam várta, hogy a lány utolérje. A fiú visszamosolygott, szemét még mindig eltakarta a napszemüvege. Cassie gyomra összerándult, ahogy mindig is a fiú közelében. Ilyen senki más esetében nem történt vele, még a srácnál sem, akivel három hónapig járt az egyetemen.

– Rendben – mondta Sam nyugodtan, amikor a lány odaért hozzá. – Néhány bucka jön, úgyhogy…

Cassie a homlokát ráncolta.

– Néhány micsoda?

– Olyanok, mint a havon lévő kis dombok. – A fiú előremutatott, és Cassie meglátta: kis hókupacok voltak, amelyek véletlenszerűen helyezkedtek el, és a lejtő következő szakaszát tarkították. – Szóval próbálj meg nem egyenesen átmenni rajtuk, oké? – Cassie az ajkába harapott. Nem volt benne biztos, hogy sok beleszólása lesz a dologba. Sam megnyugtató mosollyal nézett rá. – Csak kövess engem!

A fiú elindult, a lány pedig igyekezett követni. De néhány újabb kanyar után valamit elrontott. Túl korán fordult, érezte, hogy lefelé tart a lejtőn, egyenesen az egyik bucka felé. Fordulj már, próbálta mondani magának, de a lábai nem akartak engedelmeskedni, és a bucka túl gyorsan közeledett felé. Szorosan lehunyta a szemét, érezte, hogy egyenesen átmegy rajta. És jól volt! Megkönnyebbülten fújta ki a levegőt. Jól volt, és nem volt nagy ügy, és… Nem, nem volt minden rendben. Felgyorsult. Határozottan felgyorsult. Mielőtt bármit is tehetett volna ellene, belement egy másikba, és még jobban felgyorsult.

Ne sikíts! Ne sikíts, csak gondolkozz! A szíve hevesen kalapált, a lábait gyengének érezte, ahogy próbálta áthelyezni a súlyát. Aztán érezte, hogy elesik, érezte, ahogy a válla keményen belecsapódik a hóba, látta valaki más sílécének villanásait, ahogy elszáguldanak mellette. Kétszer is megpördült, mielőtt nehezen lihegve megállt. Megpróbált ülő helyzetbe kerülni, de a keze kissé remegett, szaggatottan kapkodta a levegőt, ami a hüppögéshez veszélyesen hasonló zihálásnak hangzott.

Valaki megállt fölötte, a lány a napfénybe pislogva felnézett. Sam, kezében az egyik sílécével, vérbeli hősnek tűnt azzal a háttérrel. Észre sem vette, hogy elvesztette azt az átkozott vackot.

– Jól vagy? – kérdezte Sam.

A lány csak bólintott, és nyelt egyet. Az igazság az volt, hogy könny csípte a szemét, és érezte azt az irracionális késztetést, hogy sírjon, mint egy gyerek, aki épp most esett el és felhorzsolta a térdét. De vett egy nagy levegőt, uralkodott magán. Ugye nem sérült meg? Legalábbis amennyire meg tudta állapítani, nem. Talán beszerzett egy kis kék foltot, de ez minden.

Sam lehajolt, és visszahelyezte a sílécet a lábára. A keze egy pillanattal tovább pihent Cassie vádliján, mint kellett volna, az ujjai nyomása még a nevetséges sínadrágon keresztül is érződött.

– Gyerünk, félúton beugrunk a hüttébe, egy tankolásra.

A lány ismét bólintott, és megfogta a fiú felé nyújtott kesztyűs kezét, és hagyta, hogy talpra húzza. Nagyon-nagyon lassan mentek lefelé a lejtőn. Cassie teljesen idiótának érezte magát, és messze állt attól a vagány, szexi személyiségtől, akinek mutatni akarta magát – ellentétben Sammel, aki úgy nézett ki, mintha a rohadt síelős hetilap reklámjából lépett volna elő. Nem éppen ezt képzelte el a „kettesben töltött” forgatókönyvükhöz, amit Hazelnek bevallott, hogy igenis akar, mert Hazel már régen rájött, hogy mit érez Sam iránt.

Samnek igaza volt, a lejtő felénél volt egy kocsma vagy étterem, vagy valami ilyesmi, és a fiú átsegítette a lányt arra az oldalra. Levették a sílécüket, és síbakancsban kicaplattak a szabadtéri teraszra. Síbakancsban nem lehetett járni, állapította meg Cassie, és hálás volt, amikor meglátott egy üres piknikpadot. Odament hozzá, és lezöttyent rá. A lába már most fájt. Hogy képesek az emberek ezt egész nap csinálni?

– Hozok egy italt, jó? – kérdezte Sam. Cassie felnézett rá, de a fiú már az emberek között kanyarogva elindult befelé.

Előhúzta a telefonját a cipzáras zsebéből, hálás volt a tokért, amibe eszébe jutott beletenni, mivel egy ponton kétségtelenül átgurult rajta. Üzenetet kapott. Remélte, hogy Hazeltől jött, aki bocsánatot kért, amiért nem várta meg, vagy teljes pánikba esett, hogy hol van a barátnője. De Linda volt az, kíváncsi volt, jól érzi-e magát. Cassie mosolygott, miközben bepötyögte a választ, bár nem volt benne biztos, hogy az orra esése és a tény, hogy olyan rosszul síel, hogy az már több mint kínos, „kellemesnek” minősül. Mégis, most kint ülni a teraszon kellemes, gondolta Cassie, a nap melegen sütötte az arcát, a faépület előtt az elszórt, zöld díszek, valamint a helyiséget borító hó kellemes ünnepi hangulatot teremtett.

Linda visszaüzent.

Küldj egy képet!

Cassie engedelmeskedett, és lekapta, amit a hegyekből csak tudott. A ragyogó kék égbolt kontrasztjában tényleg gyönyörű volt, ismerte el.

Csodálatos! – jött a válasz Lindától.

Bárcsak itt lehetnél!

Cassie meghívta őt, de Linda tiltakozott, hogy nem mehet el a „fiatalokkal”, mert nem tudna lépést tartani velük. Cassie-nek azonban hiányzott, amióta egyetemre ment. Nyár óta nem találkoztak úgy igazán. Azt is tudta, hogy a valódi ok, amiért Linda nem jön, az volt, hogy túlságosan aggódott másra bízni a „gyermekét”, a kocsmát.

Sam újra megjelent az asztalnál, kezében két bögre forró csokoládéval, tejszínhabbal és mályvacukorral a tetejükön, meg mindennel, ami kell. Mosolyogva nyújtotta át az egyiket a lánynak.

– Karácsonyi forró csokoládé, kérlek alássan – mondta, és átlendítette a lábát a padon, hogy leüljön a lány mellé.

A lány a bögrére fonta a kezét, hagyta, hogy a melegség átszivárogjon az ujjaiba, megfújta az italt, aztán belekortyolt, és megízlelte az igazi csokoládét – jobbat, mint az otthon szokásos instant kakaó – egy csipetnyi fahéjjal kiegészítve.

Elégedetten sóhajtott egyet, Sam pedig rámosolygott.

– A legjobb, igaz?

Cassie telefonja felvillant az asztalon, Hazel üzent a síelésre létrehozott WhatsApp-csoportjukban. A lány felvette, hogy megnézze.

Tommal nekivágunk egy fekete pályának!!! Aztán elmegyünk egy kocsmába a hegy lábánál – ott találkozunk?

Cassie elfintorodott. Tudta, hogy ez fog történni, mondta is Tomnak és Hazelnek, hogy mindenkit fel fog tartani, hogy szörnyű lesz. De vajon hallgattak rá? Nem. Mindketten csak annyit mondtak, hogy majd megtanulja, hogy úgyis jó móka lesz, hogy senkit sem zavar, ha lelassulnak kicsit miatta. És most tessék.

Felnézett és látta, hogy Sam is a telefonját nézi, feltehetően ugyanazt az üzenetet olvassa, és felsóhajt.

– Menj, és csatlakozz hozzájuk, ha akarsz. – Fel kellett ezt ajánlania, tudta, még ha valójában nem is akart egyedül maradni. De hogy a fenébe jut le a lejtő hátralévő részén nélküle?

Sam megrázta a fejét, visszacsúsztatta a telefonját a sídzsekijébe. Most már levette a napszemüvegét, és a szeme mélykékje még a szokásosnál is jobban csillogott itt fent, a kék ég és a szikrázó hó között.

– Á, inkább hagyom őket. A fekete pályán való küzdelem nem igazán vonzó opció. – A lány kétkedően nézett, mire Sam elvigyorodott. – Oké, rendben, de itt ülni veled szintén vonzó lehetőség.

A tekintetük találkozott, Cassie elidőzött a pillantásban, és egy apró mosollyal ajándékozta meg Samet. Hűvösen és magabiztosan, Cassie. De nem igazán tudta, hogyan kell ezt csinálni. Ez nem olyan volt, mint valami idegen fiúval, akivel az egyetemen flörtölt. Sam ismerte őt. Gyakorlatilag egész életében ismerte. Előtte nem lehetett úgy tenni, mintha valaki más lenne. A fiú még mindig őt nézte, és a vigyorát felváltotta ugyanaz a mély tekintet, amit néha észrevett, amikor Sam őt figyelte – általában akkor, amikor azt hitte, hogy Cassie nem látja. Próbált kitalálni valamit, amit mondhatna, de semmi sem tűnt megfelelőnek. Már egy ideje közeledtek egymáshoz, de úgy tűnt, mindketten óvatosak – nagyon óvatosak –, hogy ne lépjék át azt a baráti vonalat. Vagy pontosabban azt „a legjobb barátom kishúga” vonalat, feltételezte Cassie.

Egy újabb üzenet bukkant fel a WhatsApp-csoportban, megmentve őt.

Hogy vagy, Cassie? Tomtól jött.

Cassie az orrát ráncolta, miközben gépelt. Ha egy darabban lejutok, majd megmondom.

A telefonja azonnal felvillant, de az üzenet nem Tomtól, hanem Samtől érkezett. Remekül boldogul.

Cassie felvonta a szemöldökét, mire a fiú vállat vont.

– Ez az igazság.

Nem vett tudomást róla, és visszagépelt a csoportba: Elestem.

Aztán felállt.

Lesújtó pillantást vetett Samre.

– Hát igen – mondta a fiú határozottan. – Több bátorságra vall, hogy felállsz és folytatod, mint az, hogy rögtön az elején brillírozol valamiben, nem igaz?

Ez az! – írta vissza Hazel.

– És milyen London? – érdeklődött Cassie, hogy elterelje a figyelmet önmagáról. – Minden olyan, amilyennek remélted?

Tudta, hogy Sam egy jogásznál kezdett ügyvédbojtárként, egy elég impozáns londoni ügyvédi irodánál. Ott élt a városban Tommal, aki éppen tavaly júniusban fejezte be a fenntarthatósági mesterképzést, és most a Carbon Trustnál gyakornokoskodott, eltökélten a szüleik nyomdokaiban lépkedve. Annak ellenére, hogy éppen a környezetvédelem miatt haltak meg a szüleik, amikor egy kutatóúton lezuhantak a kis repülőgépükkel. Erre persze soha nem mutatott rá Tom esetében. A bátyja is ugyanolyan jól tudta, mint Cassie, és a lány azzal, hogy hangot ad az aggályainak, nem akarta tönkretenni azt, amiért Tom olyan szenvedélyesen rajongott. De igenis aggódott. Aggódott, hogy Tom ambíciója és a munkája iránti szenvedélye elsodorja őt tőle, és talán veszélyes vizekre keveredik.

Sam bólintott.

– Nehéz munka, de jó. – Aztán megeresztett egy kis nevetést. – Az igazat megvallva imádom. London egyszerűen olyan istenverte elbűvölő, Cass, látnod kell. Megcsóválta a fejét. – Mikor jössz meglátogatni Tomot és engem?

– Hamarosan – mondta sejtelmesen, figyelmen kívül hagyva a kis villámcsapást, a gondolatot, hogy a fiú szeretné, hogy meglátogassa. Feltételezte, hogy egyszer majd meglátogatja őket, de Tom még csak most költözött oda, és a lány hagyni akarta, hogy berendezkedjen. – Úgy hallom, tűrhető a lakásotok?

Sam elhúzta a száját.

– Tűrhető, ez a kulcsszó. Egy kicsit szemétdomb, de nem lesz az örökké. Felfelé törekszem, az első két év nem fizet túl jól, de onnantól kezdve csak felfelé haladok majd, és hamarosan megengedhetek magamnak egy jobb helyet. – Cassie úgy döntött, hogy erre nem mond semmit. Sam mindig is ilyen volt, kicsit a pénz megszállottja. Talán ez volt az, amit a legkevésbé szeretett benne, bár megértette. Tudta, hogy az anyja küszködött, amíg őt felnevelte, és az apja, aki alig volt jelen az életében, feltehetőleg nem igazán járult hozzá a pénzügyekhez. Nem mintha a hajléktalanság szélén álltak volna, vagy ilyesmi, de az anyja mindig igyekezett turkálóban vásárolni magának és Samnek, odafigyelt az ételekre, amiket ettek, és hasonlók. Sam egyszer az egyik tanév elején annyira szégyellte, hogy használt egyenruhája van, hogy Tom rávette a cserére, és ő viselte a használt cuccokat helyette. Claire persze nem vette észre. Sam azután túltette magát a dolgon, de mindig is többre vágyott. Cassie remélte, hogy a fiú boldog lesz, ha egyszer eléri, hogy meglegyen a pénze a puccos londoni lakás bérlésére, és arra, hogy olyan ruhákat vegyen, amilyeneket szeretne.

– És mi a helyzet veled? – kérdezte Sam. – Milyen Leeds? Hallottam, hogy összejöttél egy sráccal…? – Sam szemöldöke úgy szaladt fel, hogy a lány ajka megrándult.

– Élvezem – mondta Cassie. És ez igaz is volt, jobban élvezte az egyetemet, mint gondolta volna, bár az első év egy kicsit pörgős volt, mindenesetre nagyon örült, hogy egy külön városrészben lévő egyetemet választott, ahol minden egy helyen van. – És igen, találkoztam valakivel. – Miért, miért pirult el? – De pár hónapja szakítottunk. – Hűvös és magabiztos Cassie. Laza és magabiztos.

– Ó, sajnálom. – Sam belekortyolt a sörébe.

A lány felhorkant.

– Nem úgy nézel ki, mint aki tényleg sajnálja. – És ez így is volt, a fiú mosolygott közben.

Megvonta a vállát.

– Túl fiatal vagy ahhoz, hogy megállapodj.

Nem ezt a választ várta, de annyiban hagyta.

– Hmm, tanács, amit Tomtól úgy tudom, te is megfogadsz. – „Lányok egész sora”, mondta neki egyszer Tom. És ő megpróbált uralkodni a féltékenységén. Azt mondogatta magának, hogy talán azért volt „egész sor” lány, és nem csak egy, mert ő sem tudott találni egyet sem, akihez igazán ragaszkodott volna. Mert talán, ahogyan a lány az egyetemi srácokat őhozzá hasonlította, talán ő is Cassie-hez mérte a lányokat.

Kicsit oldalra billentette a fejét.

– Helyteleníted, kedves Cass?

– Nem helytelenítem – mondta a lány szemérmesen –, bár sajnálom a megtört szívű lányok halmát, akiket magad mögött hagysz. – Csak lazán, viccesen. Erre képes volt, szilárd talajon maradnak, amíg ezt teszi.

– Á, túl nagyra tartasz. Mi van, ha ők törik össze az én szívem, hm? – A fiú kinyújtotta a kezét, incselkedve bökdöste a bordáit, mire Cassie hárított, majd visszacsiklandozta, könnyen visszalépve a kamaszkori szerepeikbe. Sam megragadta a kezét, hogy távol tartsa, de aztán nem is engedte el. Hűvös ujjbegyei kis áramütésekkel bizsergették Cassie bőrét. A fiú elmosolyodott, és hüvelykujjával végigsimított a lány kézfején.

Cassie megköszörülte a torkát, és mivel a legszívesebben összekulcsolta volna vele az ujjait, és szeretett volna odahajolni, ott és abban a pillanatban, és az ajkát Sam ajkához szorítani, inkább óvatosan visszahúzta a kezét a fiúéból, és a füle mögé tűrte a haját.

– Szóval – mondta Sam, miután felhajtotta a maradék italát, és nem mutatta jelét, hogy észrevette volna a lány reakcióját. – Még egy ital, vagy bátran nekivágjunk a lejtő hátralévő részének?

Cassie felsóhajtott.

– Ha most nem megyek, valószínűleg végleg lemondok a dologról.

Sam felnevetett.

– Igazad van. Akkor gyere, bátran szálljunk szembe az Everesttel!

Harmadik fejezet

Sam kinyitotta Cassie előtt a faház ajtaját. Korábban kijelentette, hogy már túl késő egy újabb lejtő meghódításával próbálkozni, aminek a lány hihetetlenül örült, még ha sejtette is, hogy talán ezt csak az ő kedvéért mondta a fiú. És igen, logikailag egyértelmű volt, hogy gyakorolnia kell, ha ügyesebb akar lenni, de inkább a saját tempójában szeretett volna haladni. Mint kiderült, volt egy zöld pálya is, és arra gondolt, talán vesz pár órát egy oktatótól, hátha akkor kisebb lesz a nyomás. Vagy talán beismeri, hogy a síelés – nem meglepő módon – nyilvánvalóan nem az ő műfaja, és megpróbálja a legtöbbet kihozni a faházból, a kandallóból és a magával hozott könyvekből. Egy pillanatra, ahogy belépett Sam mögött, és felkapcsolta a villanyt, elképzelt egy olyan forgatókönyvet, amelyben a szülei még élnek, és mindannyian együtt jöttek a családi síelésre. Vajon csak ő, a nyápic, maradna bent, míg a többiek elvonulnának a hegyekbe? Vagy ő és az apja a nyugodt időtöltést választanák? Az anyja volt a bátor, látszólag semmitől sem félt. Akárcsak Tom, aki rettenthetetlen volt.

Sam becsukta az ajtót Cassie mögött, aki kivetkőzött a síkabátjából, és felakasztotta, közben igyekezett nem reagálni a fiú közelségére. A faház melege burokba zárta őket, Tom valami furcsa módon beállította a fűtést, hogy meleg legyen, amikor visszaérnek. Cassie a konyha felé vette az irányt, ahol a flancos padlófűtésnek köszönhetően még mezítláb is melegnek érezte a járólapot. Az egész hely olyan volt, mintha egy prospektusba léptek volna be, és egy kicsit a kunyhóra emlékeztette a Holiday című filmből. Mindenhol falambéria borította a falakat, és valódi, pompás