A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Lost Order

Minotaur Books, New York, 2017

Fordította: Sóvágó Katalin

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2017 by Steve Berry

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2107

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-593-7

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A Smithsonian Könyvtárak munkatársainak és anyagi támogatóinak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Harmadik alkalommal szeretnék szívből jövő köszönetet mondani John Sargentnek, a Macmillan vezetőjének; Sally Richardsonnak, a St. Martin’s főnökének, és kiadómnak, Andrew Martinnak a Minotaurusnál. Valamint ezerszeres köszönet Hector DeJeannek a PR-nél, Jeff Dodesnak és mindenkinek, de különösen Paul Hochmannek a marketingnél. Aztán itt van még Jen Enderlin, aki mindent tud a puhakötésű könyvekről; David Rotstein, aki megalkotta a borítót; Steven Seighman, a tördelő, valamint Mary Beth Roche és ötletes csapata az Audiónál.

Hódolatom Simon Lipskarnak, ügynökömnek, egyben jó barátomnak, és szerkesztőmnek, Kelley Raglannek, akivel öröm együtt dolgozni. Végül köszönök mindent Elizabeth Lacksnek, Kelley csodálatos titkárnőjének.

Most jöjjön néhány új név: Meryl Moss és elsőrangú reklámemberei (különösen Deb Zipf és JeriAnn Geller); Jessica Johns és Esther Garver, akik a hátukon viszik el a Steve Berry Enterprisest; Richard Stamm, a Smithsonian Kastély kurátora, aki megmutatta a titkos helyeket, válaszolt megszámlálhatatlan kérdésemre, és segített korrektúrázni a kéziratot; Nancy Gwinn, a Smithsonian Könyvtárak sasszemű igazgatója; William Baxter a Smithsonian Könyvtáraktól, aki nagyszerű tárlatvezetést tartott nekem az Amerikai Történeti Múzeumban; Jerry Conlon, akitől hasonlóan sokat tanultam a Természetrajzi Múzeumban; és Tina Muracco a Smithsonian Könyvtáraktól, amiért nemcsak megszervezett nekem egy tanulságos körutat Washingtonban, de el is kísért többek között Tom Wickham kongresszusi képviselőhöz, Matthew Wasniewskihez, a Képviselőház történészéhez, Kenneth Katohoz, a Képviselőház társtörténészéhez, Brian Reisingerhez, Lamar Alexander szenátor volt beosztottjához, és Marsha Blackburn képviselőhöz, akinek stábja fantasztikus idegenvezetéssel örvendeztetett meg a Capitoliumban. Őszinte hálám mindnyájatoknak.

Feleségem, Elizabeth most is ott volt minden lépésemnél, és nem kaptam tőle mást, csakis biztatást (meg egy kis rugdosást, ha kellett).

Ez a regény a Smithsonian Intézetre osztja a főszerepet Cotton világában, amit jó ideje szerettem volna megírni. Abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy a Smithsonian Könyvtárak Tanácsadó Testületében dolgozhatok. A Smithsoniannek 21 könyvtára van, egy-egy az összes Smithsonian Múzeumban és Kutatóintézetben országszerte (sőt, Panamában is található egy). Ezek az intézmények meghúzódnak a háttérben, kerülve a feltűnést, a tömegeket, ám vitathatatlanul ők jelentik a Smithsonian intézeteinek eszét és szívét.

A Smithsonian könyvtárai alkotják a világ egyik legnagyobb tudástárát, amelyet minden évben több millió ember használ. Jelenlegi igazgatója, Nancy Gwinn 130 munkatársával együtt segít eleget tenni James Smithson kívánságának, aki olyan alapítványt szeretett volna létrehozni Washingtonban a Smithsonian Intézet neve alatt, amely terjeszti a tudást.

Csakhogy ezeknek a könyvtáraknak a működése sokba kerül. A 2016-os költségvetési évben pontosan 17 millió dollár kellett hozzá.

A Kongresszus nagyjából 70%-át fedezi a Smithsonian költségvetésének. A fennmaradó 30% külső (nem állami) forrásokból, természetes és jogi személyek hozzájárulásaiból gyűlik össze, többnyire szerény, elvétve tetemes adományokból, ám együttvéve mégis kitettek a 2016-os költségvetési évben másfél millió dollárt, ami nélkül a Smithsonian nem maradhatna nyitott, szabad és mindenki számára hozzáférhető.

Ezt a könyvet tehát a munkatársaknak és a számtalan támogatónak ajánlom.

Köszönöm, hogy éltetitek a Smithsonian könyvtárait.

„Ha az emberek angyalok lennének, nem lenne szükség kormányra.”

JAMES MADISON

„[De] ha bárányokká lesztek, a farkasok megesznek.”

BENJAMIN FRANKLIN

ELŐSZÓ

WASHINGTON DC

1865. JANUÁR 24., 14:45

Váratlan aggodalom suhant át a házigazda arcán, szokatlan látvány annál a Joseph Henrynél, aki Amerika egyik vezető tudósa, és a Smithsonian Intézet titkárának tekintélyes címét viseli.

A látogató a titkár fogvacogtatóan hideg irodájában ült egy kényelmes bőrpamlagon. Már majdnem végeztek a megbeszéléssel, amelyre hetekkel korábban kért időpontot, és tegnap került volna rá sor, ha nem tartóztatják fel. Ami érthető, tekintve, hogy Virginiában, a folyón túl polgárháború tombol. Bár mintha lanyhult volna a konfliktus heve. Gettysburg mindent megváltoztatott. Negyedmilliónál több déli katona esett el. A másik negyedmillió az uniós hadifogolytáborokban tengődött. 125 ezer volt a konföderációs sebesültek és rokkantak száma. Az elején még lehetségesnek látszott a déli győzelem, de úgy rémlett, mostanra kifogyott a szél a Konföderáció vitorlájából.

– Hallotta ezt? – kérdezte Henry.

Éles roppanások a fejük fölött.

Az iroda az emeleten volt egy nagy rózsaablak mögött, az épület két jellegzetes tornya között.

– Lehet, hogy csak a jég csúszik le a tetőről – mondta Henrynek a látogató.

Farkasordító hideg volt. A Potomac alig mozgott, a vastag jég majdnem leállította a hajóforgalmat, és késleltette a látogató érkezését. Nem volt könnyű bejutni az északiak fővárosába. Erődök gyűrűje övezte Columbia körzetet, mindenfelé csapatok állomásoztak, szigorítottak az őrségen, a közlekedést korlátozták, minden kimenőt és bejövőt feltartóztattak és kikérdeztek. Szerencsére a látogatónak megvoltak a szükséges okmányai, ezért is választották ki erre a küldetésre.

Megint az a hang.

Majd megint.

– Lehetne jég – mondta Henry –, de nem az.

Felállt, az irodaajtóhoz sietett. A látogató követte a barlangszerű, lépcsőzetes előadóterembe, ahol sűrű füstfellegek gomolyogtak a mennyezet alatt.

– Ég a ház! – üvöltötte Henry. – Azonnal riadóztasson!

Azzal már rohant is le a földszintre. Odakint gyászos homállyá sötétült a nappali világosság, amelyet az ablakok és a mennyezet kerek nyílása, az oculus engedett be az épületbe. A füst kívülről már elnyelte a Smithsoniant, és most a belsejét kezdte fenyegetni. A látogató lépések dübörgését, ajtócsapkodást, ordítást hallott. Emberek özönlöttek be az auditóriumba, ahonnan lemenekültek a földszintre.

Felszáguldott az ülések között az egyik átjáróban a szomszédos képtárba, ahol pergett a vakolat a mennyezetről, megmutatva a padlást és a tetőt emésztő lángokat. Néhány kép már tüzet fogott, és az ő festő szíve elszorult a látványtól. Itt különösen nagy volt a forróság, vagyis ez lehetett a tűz fészke. A látogató kizárta az agyából a művészt, úgy kezdett gondolkozni, mint egy hírszerző, elemezte lehetőségeit, következtetéseket vont le.

Sűrű fekete füstfelhők gomolyogtak.

Nehezebb lett lélegezni.

Magának Jefferson Davis elnöknek a titkos utasítására utazott ide Richmondból. Ő volt az ideális választás, mert ismerte Joseph Henryt, és járatos volt a Smithsonianben. Mostantól két hétre már ki is tűzték Hampton Roadsban a titkos béketárgyalásokat. Lincoln azt tervezte, hogy eljön. Ugyancsak részt akart venni rajta Alexander Stephens, a Konföderáció alelnöke, aki két éve próbált véget vetni a háborúnak. Jeff Davis utálta a helyettesét, megbízhatatlannak és álnoknak tartotta a konfidens georgiait, ám Stephens vérmes reményeket fűzött egy lehetséges tisztességes békéhez.

A látogató az arcához emelte a karját, gyapjúkabátja ujját használta légszűrőnek. Az auditórium túloldalán, egy újabb ajtó mögött lángok pusztították a fizikamúzeum ritkaságait. Hamarosan semmi sem marad belőlük. Az auditórium falait nem építették egybe a mennyezettel, abból az elgondolásból, hogy lebontásukkal és az előadóterem kiiktatásával az egész emeletből kiállítási termet lehet csinálni. Ez a kényelmi szempont most csak gerjesztette a tüzet, amely akadálytalanul terjedt a magasban.

– Az épületnek vége! – üvöltötte egy ember, aki az auditóriumon rohant keresztül. Valamilyen doboz volt nála, azt igyekezett biztonságba helyezni. – Kifelé, mindenki!

Ez alighanem igaz volt, úgyhogy sietni kellett. Viszont a látogatás célja bent maradt Henry irodájának íróasztalán. Oda még nem jutottak el a lángok, de ez már csak percek kérdése volt. Emberek futkostak, ki festményekkel, ki könyvekkel és feljegyzésekkel, néhányan kitömött állatokkal, amelyeket túlságosan értékesnek tarthattak ahhoz, hogy hátrahagyják őket. Az épület 1846 óta állt itt, amikor a Kongresszus végre eldöntötte, mihez kezdjenek annak a James Smithson nevű, obskúrus brit kémikusnak az 500 ezer dollárjával, aki talányos végrendeletében így határozta meg a pénz rendeltetését:

Hozzanak létre Washingtonban egy alapítványt a Smithsonian Intézet neve alatt, amely növeli és terjeszti a tudást az emberek között.

Még talányosabbá tette a végrendelkezést, hogy Smithson sohasem járt az Egyesült Államokban, mégis az amerikai kormányra hagyta az egész vagyonát.

A Kongresszusnak évekbe telt, amíg végre lépett.

Egyesek úgy vélték, hogy legyen az intézmény egy nagyszerű könyvtár, mások csak egy múzeumot akartak, néhányan önfinanszírozó előadássorozat mellett kardoskodtak, egy másik csoport kizárólag fennkölt értekezéseket akart megjelentetni. A déli képviselők roppant szkeptikusok voltak, mert azt gondolták, hogy a javasolt alapítvány csak az abolicionizmus apostolainak kínál majd fórumot, ezért semmit sem voltak hajlandók csinálni azon kívül, hogy követelték a pénz visszaszármaztatását. Idővel győztek a józanabb koponyák, és megszületett egy alapítvány, egy könyvtár, egy múzeum, egy képtár, egy előadóterem és egy mindezek elhelyezésére alkalmas, fölös méretű építmény létrehozására. A vörös homokkőből emelt, neoromán Smithsoniannek, amely hosszú szárnyépületeivel, magas tornyaival, boltíves ablakaival, palatetejével, kolostorra emlékeztető alakjával a XII. század stílusát utánozta, országszerte nem volt párja. Egyébként készakarva tervezték ilyenre, hogy minél feltűnőbb legyen a neoklasszikus stílusú fővárosban. Joseph Henry utálta, fantasztikus és úgyszólván használhatatlan épületnek, szánalmas tévedésnek nevezte. Viszont sokan egy másfajta néven kezdték emlegetni: Kastély.

És a Kastély most égett.

Visszarohant Henry irodájába, de oda már bement valaki más, akit a látogató először a személyzet tagjának hitt. Aztán észrevette a sötétkék egyenruhát az elegáns felöltővel és az Unió századosi váll-lapját. A százados megfordult, és habozás nélkül a pisztolyához kapott.

A látogatónak már korábban is úgy rémlett, hogy követik. A megbízása úgy szólt, hogy észrevétlenül kell bejutnia, majd távoznia. De a dolgok nem mindig alakulnak a tervek szerint.

Lövést hallott. A golyó lehasított egy forgácsot a félfából, de ő addigra a fal tövébe vágódott, el az ajtónyílásból, ám még sikerült megpillantania, hogy a forgópisztoly olyan újfajta, amelyik automatikusan felhúzza és elengedi a kakast, miközben elfordítja a hengert. Szóval drága és ritka fegyver.

Ahogy földet ért a folyosón, előrántotta a saját automatáját a kabátja alatt viselt tokból. Azt remélte, hogy megúszhatja az erőszakot, de úgy látszott, nincs választása. Felugrott, lelkileg felkészült, hogy lelövi azt az embert odabent, Henry irodájában. Fölötte majdnem nyolcméternyire fekete ösvényt rajzoltak a plafonra a rohanó lángok. Az előadóterem alig látszott a füsttől. Henry irodájában és az auditóriumban égő deszkadarabok hullottak a mennyezetről. A százados kirohant az irodából, egyik kezében a pisztollyal, a másikban azzal, amit a látogató hozott Joseph Henrynek.

Ezt adja oda a titkárnak, rendelkezett Jefferson Davis, és a látogató kezébe nyomott egy rézkulcsot. És hozza vissza a naplóját.

Látta Henry asztalán a kötetet, ám az most a kulccsal együtt a százados kezében volt. Aggasztó, hogy az idegen pontosan tudta, mit kell elhozni.

Nekiment a századosnak, és felborította.

Az üléssorok félkörével átellenes dobogó felé gurultak. A százados kitépte magát, és felugrott, ám a látogató elkapta a bokáját, és megrántotta. A százados hadonászva zökkent egyet. Azután az egyenruhás alak hangos puffanással elterült a deszkán, és elejtett mindent, ami a kezében volt.

A látogató felkapta a kulcsot és a naplót.

– Nagyon köszönöm – mondta a bódult századosnak.

Felállt, belerúgta a forgópisztolyt a füstbe. Éppen távozni akart, amikor a százados magához tért annyira, hogy négykézlábra álljon, és támadni akarjon.

– Muszáj ezt? – mormolta a látogató.

Állon rúgta csizmás lábával a tisztet, aki a padlóra ájult.

– Most pedig kérem, hogy maradjon is itt.

A lépcsőhöz futott, és lerohant a földszintre. Szerencsére a tűz megmaradt az emeleteken, idelent alig volt füst. A nagyterem falai mentén álló vödrökben keményre fagyott a víz, amit nyilvánvalóan egy hasonló szerencsétlenségre számítva készítettek be ide, tehát nem lesz mivel oltani az egyre jobban elharapózó lángokat. De még ha nem lett volna jég a vízből, vödrökkel akkor sem lehet fölvenni a küzdelmet egy máglya ellen.

Reccsenést hallott. Odafent újabb darabon szakadhatott be a tető.

Ideje távozni.

Hanem az a százados.

Lehet, hogy nem jut ki.

És ahhoz neki mi köze?

Micsoda nyűg a lelkiismeret.

Visszalökte a pisztolyát a tokba, a naplót meg a kulcsot eltüntette egy belső kabátzsebben, aztán minden józan megfontolás csúfjára felkapaszkodott az emeletre, megkereste az ájult tisztet, és a vállára lódította. Akkor lépett ki vele az épületből, amikor befutottak a gőzhajtású tűzoltókocsik.

Mostanra meglehetős tömeg verődött össze.

A Kastély emelete ontotta a füstöt és a lángot, füst csavarodott a faragványokra, tűz nyaldosta a boltíveket és a háromkaréjú díszítményeket. Könyvek záporoztak az ablakokból; az önkéntesek kétségbeesetten próbálták menteni, ami menthető. Egy torony füstöt és parazsat okádva omlott össze. A látogató elcipelte a századost az épület közeléből arra a helyre, ahol a füsttől fuldokló embereket vizsgálták meg az orvosok.

Visszanézett a pusztulásra.

A képtár a magas, boltíves ablakaival, fenséges indián portréival ugyanúgy odalett, mint Henry irodája. A legfelső szintek ablakaiból kirobbant az üveg. A fecskendők dolgozni kezdtek, bár a hideg megnehezítette a munkát. Érdekes módon mintha megúszta volna az épület keleti oldala, ahol Henry lakott a családjával. A tűz megmaradt az emelet nyugati részében.

De hát ez már nem az ő gondja. Foglalkozzanak vele mások, akik erre hivatottak, elsősorban Henry titkár, a magas, aszketikusan sovány ember, aki lompos, fekete nagykabátban futkosva osztogatta parancsait. A látogató kivárta, amíg ránéz, amikor is feltűnés nélkül megütögette a zsebét, jelezve, hogy minden biztonságban van. Henry bólintással mutatta, hogy megértette, majd alig észrevehetően rántott egyet a fején. A látogató tehát távozhat.

Kiváló tanács.

Joseph Henry kétségtelenül veszedelmes játékot űzött. Egyrészt a Tengerészeti Minisztérium Állandó Bizottságában szolgált tanácsadóként, akinek illetékességi köre a léggömbök háborúban történő felhasználásától az új fegyvereken át a közép-amerikai szénbányászatig terjedt, másrészt feltétlenül hitt a felelősségében, amellyel az univerzális tudásnak és a Smithsonian titkári posztjának tartozott, ezért nem volt hajlandó felvonni az amerikai zászlót a Kastélyra, és nem engedte, hogy uniós csapatokat kvártélyozzanak be a Smithsonianbe, arra hivatkozva, hogy az intézet semleges nemzetközi tudományos szervezet. Nem titkolta, hogy a háború előtt jó barátja volt Jefferson Davisnek. A mai megbeszélést közvetlenül Richmonddal tárgyalta meg, postagalambok és rejtjelezett üzenetek útján.

A látogató észrevette, hogy egy uniós osztag közeledik.

Valóban ideje távozni.

Beleolvadt a tömegbe, és óvatosan eloldalgott. Ismerős arcok is voltak a bámészkodó tömegben; ezek szerint a Kongresszusban is elnapolták az ülést. Sok északi republikánus politikus ácsorgott a hidegben. A napló biztonságban volt a kabátja alatt, a szíve fölött. Küldetésben járt.

Így szerette.

A katonák legyező alakban széthúzták soraikat, és a tömeget figyelték. Érdekes. Nem inkább a tüzet kellene elfojtaniuk? Azután fölfedezte a századost az épületből. Ő irányította a keresést.

Több fogat is állt a közelben, amelyekből emberek bámulták az égő épületet a sötét délutánban. A látogató célba vette az egyiket, amelyből egy középkorú nő tekintett ki. Szép, tojásdad arcát barna fürtök keretezték. Arany nyaklánca feltűnően csillogott a hideg miatt szorosan begombolt, fekete kabáton.

A látogató megnézte a medált.

Kereszt a körben.

A katonák közeledtek, de ő csak ment a hintó felé. Lehajtotta a fejét, a torka sajgott a fagyos levegőtől.

A fogathoz érve azt mondta: – Ó, állj meg itt, s gondolj rám, idegen! Voltam én is, mint te, oly eleven. S leszel te is halott, mint én vagyok.

A nő elmosolyodott.

– Mily költői.

– Befejezné kegyed az én kis versemet?

– Készülj: vár rád a sír s az angyalok.

Pontos szöveg, pontos szavak. Epitáfium volt, amelyet a látogató egy régi síron látott, és a sorok valamiért befészkelték magukat az agyába. Így volt ő a dolgokkal: nehezen felejtett, örökre megőrzött magában részleteket. Ez a tehetsége jól jött az utolsó néhány évben. Eredetileg az után kellett volna találkoznia ezzel a szép nővel, hogy eljött a Kastélyból. A 10. utcán, pontosan négy órakor.

– Kérem, csatlakozzon hozzám – mondta a nő.

A férfi bemászott a fogatba, behúzta az ajtót, és leült a nővel átellenben, ahol nem láthatták kintről.

– Még pár perc, és fölfedezhették volna – súgta a nő.

– Lehetséges.

Ritkán kerítette hatalmába a félelem, nagy veszélyben is képes volt megőrizni a hidegvérét. Ám amint megszűnt a fenyegetés, mindig leengedett egy pillanatra, ami nála a megkönnyebbülés jele volt.

Mint most is.

A nő visszarejtette a nyakláncot a kabátja alá, aztán szólt a kocsisnak, hogy indulhat. Az eredeti terv szerint a látogatónak, miután befejezte a megbeszélést Henry titkárral, ennek a nőnek az oldalán kellett volna teljesíteni a küldetése második részét. Washingtonban már elkezdődött a társasági idény, bálokkal, fogadásokkal, összejövetelekkel. Ma Gideon Welles tengerészeti miniszternél tartanak estélyt a szokott pompával és a szokott befolyásos vendégsereggel. Majdnem hetvenötezren laktak a szövetségi fővárosban, és ezeknek egyharmada a Dél felé hajlott. A látogató feladata az lett volna, hogy felvonul ezzel a nővel a karján, és hegyezi a fülét. Elvégre egy kémnek ez a fő feladata. Ám ez már nem lehetséges.

Változtak a dolgok.

De legalább a kulcs és a napló megvan.

Szükségtelen szóba hozni a találkozását az uniós katonatiszttel. Azt csak Jefferson Davis hallhatja. De azért csak tartozik valami köszönettel a megmentőjének. Fejet hajtott, és elmosolyodott.

– Angus Adams vagyok, asszonyom.

A nő visszamosolygott.

– Marianna McLoughlin. A barátaimnak csak Mary.

– Örvendek az ismeretségnek, Mary. A barátaimnak csak Cotton.

ELSŐ FEJEZET

NYUGAT-ARKANSAS

MÁJUS 25., KEDD, 13:06

Cotton Malone a kincsre összpontosított.

A vadászat három órája kezdődött, miután kilépett egy közeli hegytetőn a turistaházból, majd onnan harminckét kilométerre kitették a 7116 négyzetkilométeres Ouachita védett erdő északi peremén, ősi tölgyek, bükkfák, cédrusok és szilfák sűrűjében. A rengeteg, amely mágnesként vonzotta a természetkedvelőket, 150 éve zsiványok menedéke volt; a hegyvidék és a vadon kiváló rejtekhelyet kínált embernek, zsákmánynak egyaránt.

Az Amerikai Történeti Múzeum boldogan elfogadott megbízásából került ide. Általában volt főnöke, Stephanie Nelle szokta beszervezni vagy felfogadni, ám a felkérés ezúttal magától a Smithsonian Intézet kancellárjától, az Egyesült Államok főbírójától érkezett, aki elmagyarázta a problémát, és adott Malone-nak annyi információt, amennyivel fölkeltse a figyelmét. Ráadásul gavalléros, 25 ezer dolláros díjazást ajánlott mellé. Igazság szerint Malone ingyen is vállalta volna, mert a gyengéje volt a Smithsonian.

Különben is, ki nem szeret elásott kincsekre vadászni?

Az erdő, amelyet északon az ozarki zord fennsík, délen a cakkos Ouachita-hegység határolt, bővelkedett völgyekben, kilátókban, hátságokban, barlangokban, folyókban és patakokban, egyszóval paradicsom volt, ahol Malone még sosem járt, és ez újabb okot jelentett, hogy elfogadja a felkérést.

Huszonegyedik századi technológiával, vagyis fémdetektorral és GPS-szel érkezett, továbbá megkapta a kezdőkoordinátákat. A GPS segítségével haladt előre az erdőben, egyre közelebb a ponthoz, amelyben a több ezer kilométeres magasságban haladó műhold remélhetőleg felismeri a kincs X-szel jelölt helyét.

Izgalmas vállalkozás volt.

Egy Martin Thomas nevű könyvtáros, az Amerikai Történeti Múzeum munkatársa régi térképek, jegyzetek és naplók zárt gyűjteményét tanulmányozta a Smithsonian óriási archívumában. A dokumentumok részletesen ismertették a Smithsonian egyik nyomozását 1909-ben, amelyet megelőzően sor került egy expedícióra Arkansas nyugati részében. Az út egyetlen eredménye az volt, hogy a vezető tudóst megölte két vadász, akik szarvasnak vélték. Lehetett baleset, de Cotton nem volt elég naiv elhinni, hogy egy vidéki seriff ne falazna a választóinak, márpedig a falusi Arkansas a huszadik század elején maga volt a megtestesült vidék.

Ahol könnyű a szőnyeg alá söpörni dolgokat.

A GPS-en villogtak a számok.

Malone módosított az útirányon, és keresgélt tovább a fák között. Az utóbbi három napot DC-ben töltötte, ahol átrágta magát ugyanazokon a feljegyzéseken, papírokon, térképeken és aktákon, amelyek felkeltették Martin Thomas figyelmét. Az intézet kancellárja engedélyezte a hozzáférést. Hosszan olvasott arról, hogy mire számíthat az arkansasi terepen. Az újabb keletű feljegyzések, amelyeket magától Thomastól kapott, leírtak egy különleges jelzést, amelynek a koordinátáit is megadták. A jelzésre még valamikor régen akasztották rá azt a meghatározást, hogy „a térkép fája”. Az előtérben egy segítőkész portás azt is elárulta, nagyjából milyen környéken keresse a fenséges bükkfát.

A GPS sípolt. Az X a pontos helyen volt.

És ott állt a bükk.

Legalább tizenöt méter magasra nőtt. Kérgébe 65 vésetet vágtak. Malone ezt onnan tudta, hogy Thomas, aki egy hónapja járt itt, összeszámolta őket. Csakhogy történt egy incidens. Lövésektől ragyás, fejetlen bábut akasztottak az ösvény fölé. Úgy lógott egy fáról a kilőtt töltényhüvelyek kupaca fölött, mint egy lincselés áldozata. Körös-körül fordított kereszteket mázoltak a fákra. A bábutól madzag vezetett a töltényhüvelyekig. Az üzenet egyértelmű volt.

Menj innen!

Hatásos üzenet is volt, mert Thomas elmenekült.

Ám ezúttal egy profi jött, aki megszokta a balhét.

Odament a fához, megvizsgálta a véseteket. Ujjait lassan végigfuttatta egy madáron, egy harangon és még valamin, ami talán lábatlan ló lehetett. Malone a Természetrajzi Múzeum egyik botanikusától hallotta, hogy a bükkfa vékony, sima kérge lassan nő, és nem repedezik, így ha belevésnek valamit, az még évtizedekkel később is látható. Sok vésetet megtöltött a moha, másokat eltorzított a fa növekedése, de többnyire olvashatók voltak. Malone hozott a hátizsákjában egy puha műanyag kefét, amellyel vigyázva letakarította a mohát. Újabb betűket és jelképeket talált alatta. Szívesen tanulmányozta volna őket alaposabban, hogy átgondolja a lehetséges értelmezéseket, de pillanatnyilag nem voltak fontosak. Inkább úgy tekintette a bükköt, mint egy kiindulási pontot, és keresni kezdte a másik fát.

Meg is pillantotta. Tízméternyire.

Magas, vörös tölgy volt, amelynek koronáját még valamikor régen metszették vissza rendellenes minta szerint, és azóta az ágak olyan hosszúra nőttek, mint egy-egy kapufa. Malone fölfedezett a fa mellett egy ösvényt, és rászegezte a GPS-t. Egyenes vonalat kellett leírnia a bükk és a tölgy között, ami azt jelentette, hogy észak felé menet a hosszanti GPS-szám állandó marad, csak a szélességé változik. Ugyan hogy csinálták évtizedekkel ezelőtt, amikor csak a hozzávetőleges számításokra hagyatkozhattak?

Elindult a ritkás aljnövényzetben, a sűrűn álló fák között. A tavaszi lombmennyezeten átszűrődő napfény mintákat rajzolt a földre. A hőség és a nyirkosság úgy borult Malone ragadós bőrére, mint egy törülköző, eszébe juttatva gyerekkorát Közép-Georgiában.

Nem egészen húszméternyire a térkép fájától talált egy kőrakást, amelyet vastagon benőtt a moha. Előre figyelmeztették, hogy ezt a tereptárgyat keresse. Lehajolt, megvizsgálta a köveket, eltávolította a kefével a zöld patinát. Majdnem a talaj szintjén talált egyet, amelybe a hetes számot vésték.

Már elhalványult, de még ott volt.

Fölemelte a szoftballnagyságú sziklát, megfordította. Gyorsan végighúzta rajta a kefét, és talált két betűt.

DK.

Azt már megtanulta, hogy sok jelzést tudatos szándékkal helyeztek el az erdőben. Ott vannak, de még sincsenek ott, annyira szem előtt vannak, hogy senki sem néz rájuk. Ez a sziklarakás volt rá a tökéletes példa. Értelmetlen, hacsak nem szentelünk neki különös figyelmet. Eszébe jutott valami, amit a nagyapjától hallott:

Miért rejted el a kincset, ha nem azért, hogy megtaláld?

Milyen igaz.

Tehát feltételezzük, hogy a DK azt jelenti: délkelet. A hetes? Ki tudja? Valószínűleg csak félrevezetés. Annak, aki látta, valószínűleg sose jutna eszébe, hogy megfordítsa. De aki nem tudatlanul jött ide, hanem azért, hogy elvigye, amit elrejtettek, annak úgy kiabál a hetes, mint egy jelzőtábla. Továbbá a titkos szervezet számára, amely állítólag elrejtette a kincseit, a hetes egy szimbólum, amely azt mondja: „Felvonóhíd leengedve, tiszta a levegő.” Ez mind a belső használatra szóló, titkos nyelvükhöz tartozik.

Bekapcsolta a fémdetektort. Eddig azért nem tette, hogy takarékoskodjon az elemmel. Délkelet felé fordult, amerre visszajut a térkép fájához, és felkészült. Az 1909-es úti beszámoló egynél több álcázott jelzést említett.

Leleményes biztonsági berendezés volt ez, az emberi találékonyság meggyőző példája.

Egyik kezében a GPS-t fogva majdnem a földig engedte le a fémdetektort, és előre-hátra söprögetve haladt tovább egyenes vonalban délkelet felé. Miután megtett tizennyolc métert, a készülék jelzett. Malone mindent lerakott, és előkeresett hátizsákjából egy összecsukható ásót. Letérdelt, és óvatosan ásni kezdett a lelet fölött. A puha föld nedves koloncokban tapadt az ásóra. Tizenöt centiméter mélyen talált egy vastagon rozsdás ekevasat. Vigyázott, nehogy elmozdítsa. Tanulnia és következtetnie kell belőle.

Annyi földet távolított el róla, hogy lássa, merre mutat.

Délnyugatra.

Csodálatos, hogy egyáltalán itt van még a tárgy. Az 1909-es feljegyzésekben azt olvasta, hogy a lópatkókat, csákányvasakat, baltafejeket és természetesen az ekevasakat tíz-tizenkét centiméter mélyre ásták, ami elég volt ahhoz, hogy észrevétlenek maradjanak, de ahhoz már nem, hogy iránytűvel ki ne lehessen mutatni őket. Húzzunk el egy iránytűt a földbe ásott vas fölött, és a tűje reagálni fog, ugyanúgy, ahogyan a mágnes közelében a gemkapocs is elkezd mágnesként viselkedni. Egy hónapja Martin Thomas is kipróbálta az elméletet egy új ekevassal, és följegyezte, hogy működött. Nem volt olyan jó, mint a magnetométer, de nem lehetett letagadni a rokonságot. Csak az időtényezőt felejtették ki az egyenletből. Az oxidáció gyengíti a mágneses képességet, ma már valószínűleg semmire sem lenne jó egy iránytű. Szerencsére itt a modern technológia.

Repesett a szíve a várakozástól. Ez már izgalmas! Hogy élvezné a nagyapja!

Holott ez nem tréfa, mert valamikor régen egy ember belehalt. Martin Thomast pedig csak nemrég ijesztgették.

Így hát nem lankadó éberséggel szedte össze az eszközeit, és elindult délnyugat felé. Megint csak tizennyolc méterrel később talált egy újabb elásott jelzést, ezúttal egy fejszevasat, amely továbbra is délnyugat felé mutatott. Malone óvatosan járt és óvatosan ásott, mert errefelé hemzsegtek a csörgőkígyók. Most is előbújhatott néhányuk, élvezik a meleg délutánt. Újabb ok, hogy a tokba tett Beretta itt legyen közel a hátizsákban.

A vektor egyenesen visszavezette a térkép fájához, a jókora háromszög bezárult. Most már tudja, hova összpontosítson. Az arkansasi vidékből csak ez a háromszögnyi maradt játékban, amit most határolt be.

A háromszög közepére indult.

Napszemüvegének fényvisszaverő, matt fekete tükre mérsékelte a napsütés kíméletlen izzását. A lombok között madarak, mókusok, rovarok zsinatoltak. Csodálatos ez az arkansasi gyöngyszem, ahogy itt megbújik az ország közepén. A világ vége volt másfélszáz éve, és azóta se sokat változott, azt leszámítva, hogy a nemzeti park őrsége ma már gondoskodik róla, hogy minden megmaradjon eredeti épségében. Malone nem tudta, belül van-e még a parkon, de ha nincs, akkor is nagyon közel jár hozzá.

Történelme során elhanyagolható mennyiségű aranyat bányásztak Arkansasban, ettől függetlenül legendák szóltak mesés gazdagságáról, és nem ám olyasmiről, ami tiszta vizű patakokból vagy telérekből származik. Arkansas kincsét idehozták. Az eredeti mesékben a XVI. századi spanyolok ásták el az aranyukat mindenfelé az amerikai Nyugaton és Középnyugaton. Ám az erdő jó búvóhelyet kínált a latroknak is. A XIX. században jött egy új társaság.

Az Aranykör Lovagjai.

Azok nagyon berendezkedtek itt.

A háromszögnek majdnem a közepén magasodott egy juharfa, törzsén hosszú, függőleges vágással, amelyet majdnem benőtt a kéreg. Alig lehetett észrevenni. Mégis itt volt.

Malone leengedte a magnetométert, és megkerülte vele a fát. A műszer valósággal felvisított. Malone ismét letérdelt, és vigyázva ásni kezdett. Tizenkét centiméter: semmi. Ásott tovább. Körülbelül harminc centiméter mélyen valami keménybe ütközött az ásó, valamibe, amit olyan mélyre rejtettek, hogy semmiféle iránytűvel se lehessen felkutatni.

Tudta, hogy ez mit jelent: a díjat, amelyet csak az találhat meg, aki megfejtette a jelzéseket, és tudja, hogy pontosan hol ásson.

Igen, ez valóban az Aranykör Lovagjainak a kincse.

Letakarította róla a rögöket, és előbukkant egy üvegpalack, amelynek fémkupakját réges-rég megette a rozsda. Kiemelte a földből. Nagyjából akkora volt, mint egy kétliteres tejesüveg, tele szoros oszlopokba rakott aranypénzekkel, amelyeknek ragyogásából szinte semmit sem vett el az idő. Vajon mennyit érhetnek? Arra utasították, hogy fényképezzen le mindent, mielőtt megvizsgálja, úgyhogy a földre helyezte a palackot, megkereste a telefonját, és bekapcsolta a kamerát.

Éppen el akart lőni pár képet, amikor meghallott valamit.

Mozgást.

Gyors mozgást.

Közeledő gyors mozgást.

Előrántotta hátizsákjából a Berettát, és megpördült, de már csak egy sötét alakot és a puska ismerős formáját érzékelte.

Ahogy jönnek felé.

Aztán semmi.

MÁSODIK FEJEZET

KELET-TENNESSEE, 16:50

Danny Daniels utálta a temetéseket, ha csak tehette, elkerülte őket. Elnöksége idején is kevés temetésre ment el, másokat tisztelt meg az ünnepélyes feladattal. Most, hogy nem volt többé elnök, nem volt kit küldenie. Bár mindegy, mert ezért a temetésért úgyis kivételt tett volna.

Maryville-i városi tanácsnok kora óta ismerte az elhunytat, abból az időből, amikor Alex Sherwood az állami parlamentben szolgált. Együtt emelkedtek föl, ő a tennesseei kormányzó rezidenciájából került be a Kongresszuson át a Fehér Házba, Sherwood előbb a tennesseei képviselőház, majd a szenátus elnöke lett. Két vidéki fiú, akik a maguk útján jutottak el a sikerhez.

Két elnöki mandátuma alatt mindig számíthatott Alexre. Tudta, hogy régi barátja szeretett volna elnök lenni, de ez nem következett be. Alex gyorsan dicsért, és nem szeretett hibát találni az emberekben. Túl jó volt. Az elnökségnek számos módja van: nemcsak dönteni kell tudni, de meggyőzni is tudni kell az embereket, hogy tudjuk, mit csinálunk. Ehhez időnként basztatni kellett másokat, azt pedig sose tanulta meg az öreg haver. Alex fegyvere az udvariasság, a kedvesség, a ráció volt, ami sokszor egyszerűen nem jön be.

Lusta eső szitált a szürke, tavaszi égből. Esernyők védték a gyászolókat. Danny otthon hagyta a magáét, csak egy esőkabátot kapott fel, hogy ne ázzon el az öltönye. Elnöki mandátuma négy hónapja lejárt, és ő hazatért a tennesseei Blount megyébe, hogy új életet kezdjen.

– Kérem, csatlakozzanak hozzánk – mondta a lelkész, közelebb invitálva a megjelenteket a sírhoz.

A templomba ötszáznál is többen jöttek a nyilvános szertartásra. Ám ide, a fáktól árnyalt öreg temetőbe, az Appalache keleten ködlő lábához nem egészen száz embert hívtak meg a rokonok és a régi barátok közül. A sajtót kizárták. A szenátust a többségi vezető és nyolc kollégája képviselte. A Kongresszus ugyancsak küldött egy csoportot, magának a képviselőházi elnöknek a vezetésével. Danny sose bírta a jelenlegi házelnököt, a dél-karolinai Lucius Vance-t, mert öntelt, fontoskodó pöcs volt. Más párthoz tartoztak, más államból származtak, másképp gondolkodtak. Vance mesteri ügyességgel tudott egyszerre mindenkinek a szája íze szerint beszélni, támogatást kibulizni, a mandátuma megtartásához szükséges, unalmas aprómunkákkal zsonglőrködni. Hozzánőtt a Házhoz, megszokta, hogy kétévenként újraválasztják, és sohasem feledkezett meg róla, milyen gyorsan csap át a köznép szeretete utálatba. Ez a tapasztalat és húsz év szolgálati idő végre annyi politikai tőkét fialt, hogy kilenc éve megválasztották a Kongresszus hatvankettedik elnökévé.

Danny valamikor rajta tartotta a szemét az ellenzéken, tudott minden lépésükről. Mikor is volt az? Ja, négy hónapja. De már nem. Mit számít? Volt elnökök ritkán érdekesek. Egyetlen dolguk eltűnni a feledésben. Ám Vance, a szabatos, praktikus Vance még ugyancsak nem állt le, és keményen tartotta a hatalom gyeplőjét. Nyolc éven át tüske volt a Daniels-kormány körme alatt, igyekezett minden lehetséges módon zátonyra futtatni mindent, amit a Fehér Ház javasolt.

És ez gyakrabban sikerült neki, mint nem.

Bár ez többé nem Danny problémája.

Ezért fájjon Warner Scott Fox elnök feje, akinek megvan az előnye, hogy ugyanahhoz a párthoz tartozik, mint Vance.

Bár lehet, hogy ez semmit sem nyom a mérlegen.

A Kongresszus rendszeresen felfalja a gyermekeit.

A gyászolók összegyűltek a sír mellett állított, nagy sátor alatt. Diane, Alex özvegye, ültében összekulcsolta a kezét. Sherwoodék házassága sokáig tartott. Nem úgy, mint Dannyé, amelynek immár vége. Pauline és ő aláírták a válási papírokat. Közös megegyezéssel július elsejét választották arra, hogy hivatalossá tegyék kapcsolatuk megszűnését. Addigra az emberek rég elfelejtik az Egyesült Államok előző elnökét és a First Ladyt.

Érdekes, hogy megváltoznak a dolgok.

Nem is olyan régen ő volt a világ legfontosabb embere. Ezrek dolgoztak napi huszonnégy órában, hogy elnyerjék a tetszését. A világ leghatalmasabb hadseregének parancsolt. Döntései százmilliók életét befolyásolták. Most ismét közpolgár. Persze, nem is olyan régen Alex Sherwood még élt, úgyhogy Dannynek semmi alapja a panaszra. Pauline láthatólag boldog volt új életével és szerelmével. Danny pedig boldog volt Stephanie Nelle-lel. Egyesek talán azt mondanák, ez elég furcsa. Danny azt mondta rá, hogy ez a világ sora. Teljesítette a kötelességét, szolgálta a hazáját. Pauline is. Ideje, hogy ezentúl magukat szolgálják.

Kezét zsebre dugva elindult a vizes gyepen. Kavicsok csikorogtak a talpa alatt. Megállt a sátor legszélén, ahol még a ponyván kopogó esőben is hallhatta a lelkészt. Itt volt a kormányzó, egy másik barát, a tennesseei parlament küldöttségével. Diane ügyelt a protokollra, egyetlen kulcsszereplőt sem hagyott ki.

A lelkész rögtönözve beszélt életről és halálról, majd áttért Alexre, akit személyesen ismert. A másik dolog, amit Danny utált a temetésekben, a lelkészek voltak, akik megjátszották magukat. Bár ez itt szívből beszélt. Danny váratlanul öregnek érezte magát, holott nem volt oka rá. Hamarosan betölti a hatvanötöt, jogosult lesz betegbiztosításra, amit nem fogad el, mint ahogy visszautasította a titkosszolgálati védelmet is, amelyet felajánlanak a volt elnököknek. Egyéb sem kell neki, mint még több dada. Eljött az idő, hogy minden téren szabad legyen.

Volt itt egy kisebb titkosszolgálatos osztag is a házelnök védelmére. Vance a sátor előtt állt esernyővel. Igen mutatós jelenség volt sűrű, fekete hajával, rézbarna szemével. Az országos színészközvetítő sem küldhetett volna különb példányt egy házelnök szerepére. Tizenöt év volt közöttük, bár Danny legalább ezerötszáznak érezte. A hatalom fölpezsdíti, de le is strapálja az embert, pláne, ha két turnust húzott le a Fehér Házban.

Találkozott a tekintete Vance-ével, amelyben annyi érzelem volt, mint egy kirakati bábuéban. Kétségtelenül arra tervezték, hogy semmit se áruljon el. Majd a jelenlegi házelnök egy könnyed biccentéssel nyugtázta az Egyesült Államok volt elnökének létezését. Danny le volt nyűgözve. Ez nagyobb udvariasság volt annál, mint amire Vance az elmúlt nyolc évben méltatta. Bár könnyű kegyesnek lenni azzal, aki már nem árthat.

Amitől Danny még öregebbnek érezte magát.

Segítőcsoportot kellene szerveznie. Az lenne a neve, hogy MANEFOI. Már Nem Fontos Illetők. Emberekből, akik kölcsönösen segítenének egymásnak megszabadulni a hatalomfüggőségtől. Vannak, akik boldogan távoznak a közhivatalból. Mások emberbaráti tevékenységgel vezetik le az energiájukat. Páran csak a pénzt rakják gúlába. Aztán vannak a játékosok, mint Danny Daniels, akik nem sok máshoz értenek. Neki nem volt szitokszó a politikus. Egyszerűen olyasvalakit jelentett, aki kompromisszumokat köt. Mert így működik a világ. A politika alfája és ómegája nem a látomás, hanem a megegyezés. Soha, senkinek – se neki, se Lucius Vance-nek, se Warner Foxnak – nem sikerült még száz százalékig keresztülvinni az akaratát. A trükk abban állt, hogy a lehető legtöbbet kellett kihozni minden lehetőségből. Ha az üzlet, amit akarsz, nem lehetséges, akkor kösd meg a legjobbat, ami köthető. Ez volt Danny jelszava, és a Lucius Vance-félék összehangolt erőfeszítései ellenére is igazán tiszteletreméltó sikereket ért el a törvényhozásban.

A lelkész végzett a beszéddel. Az üres arcú gyászolók vonulni kezdtek a koporsó mellett, főhajtásokkal, szelíd érintésekkel, és őszintén együttérző pillantásokkal róva le tiszteletüket. Danny figyelte, amikor Vance-re került a sor: a házelnök gyöngéden kezet szorított Diane-nel, majd pár szót váltott vele.

Danny várt még egy kicsit, aztán beállt a sorba.

Néhány régi ismerős odaköszönt.

Az 1795 óta létező Blount megye az akkori kormányzóról, Maryville, a megyeszékhely a kormányzónéról kapta a nevét. Hiúságok hiúsága. A föld a cseroki indiánoké volt, amíg el nem lopták tőlük a Virginiából és Észak-Karolinából nyugat felé kirajzó farmerek. Dannynek volt néhány őse ezek között az energikus telepesek között. A táj bujazöld volt, az erdős dombok hullámzó tengerként nyúltak a messzeségbe. Itt a Blue Ridge-hegység határozta meg a világot, és a sok nemzeti parkban rég felhagytak a fakitermeléssel. Kétszáz templom volt a megyében, ami azért rekord a maga módján. Blount megye leghíresebb lakosa alighanem ő maga, szoros versenyben a második helyezett Alex Sherwooddal. Ám itt a barátai között nem volt sem elnök, sem hajdani elnök. Senki sem nevezte ifjabb Robert Edward Danielsnek. Csak Danny volt, a hapsi, aki a maryville-i városi tanácsban dolgozott valamikor.

Neki tetszett így.

Rajta volt a sor. Odalépett Diane-hez, aki sikkes fekete ruhát viselt fekete csipkefátyollal, és egy köteg papír zsebkendőt szorongatott kesztyűtlen kezében. Danny lehajolt, és részvétet nyilvánított.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondta az özvegy.

Danny sose szívelte igazán Diane-t, mint ahogy a nő sem őt. Most meg kellene fognia a kezét, vagy mondania kellene valamit, de ő sose volt érzelgős és nyúlkálós fajta. Csak annyit mondott: – Hiányozni fog.

– Kérlek, gyere majd el a házhoz – mondta Diane.

Danny nem tervezett be semmiféle temetés utáni összeröffenést, mert szerette volna megúszni Diane-t és az üres fecsegést, amellyel Kelet-Tennesseeben körítik a temetéseket, de nem akart jelenetet.

– Okvetlenül megteszek mindent.

Nem állt szándékában.

Kimenekült a sátorból, és sietni kezdett az esőben az autójához. Túl sok volt az emlék ebben a temetőben. Nagybácsik, nagyszülők, szülők: mindet ide temették.

És volt még egy sír.

A lányáé.

Tíz éve halt meg egy tűzben. Azon az éjszakán belőle és Pauline-ból is meghalt egy darab. Egyetlen gyermekük volt, és utána nem született több. Egy nap nem telt el úgy, hogy Danny ne gondolt volna rá, holott évek óta nem járt ki a sírjához. Házassága nagyrészt azért ment tönkre, mert nem volt hajlandó tudomásul venni ezt a tragikus halált.

Elfordult a tömegtől, és elindult a csendes, árnyékos, ázott temető egyik ösvényén a szobrok és sírkövek között. Délről közelítette meg a fákkal benőtt buckát, ahova a lányát temették az öreg tölgy alatt. A pázsit sűrű volt és rövid, szép rendben tartották. A kőlapra, amely egy szintben volt a talajjal, egy családi és egy keresztnevet, két dátumot és két egyszerű szót írtak: SZERETETT LÁNYUNK. Zsebre dugott kézzel állt a sírnál, haját a koponyájához tapasztotta az eső, és ismét bocsánatért könyörgött.

Milyen sok idő telt el.

De még mindig úgy fájt, mintha tegnap történt volna.

Ismerős karmok marcangolták a gyomrát. Behunyta a szemét, és erőlködött, hogy ne sírjon. Egész életét arra fordította, hogy kialakítsa a keménység látszatát. Soha, semmi sem érzékenyíthette el.

Kivéve ezt.

– Beszélnem kell magával – szólalt meg egy női hang.

Danny összeszedte magát. Nem is vette észre, hogy van valaki a közelben. Odafordult, és meglátott egy asszonyt, aki ugyanúgy lehetett ötvenkilenc, mint hatvanegy. Sűrű, göndör haja és nagy, barna szeme volt.

– Kicsoda maga? – kérdezte.

– Alex barátja.

– Abból van itt ma egy csomó.

– Elnök úr…

Danny fölemelte a kezét, félbeszakította.

– Dannynek hívnak.

A nő sápadtan mosolygott.

– Jól van, Danny. Valamit tudnia kell.

A férfi várt.

– Alexet meggyilkolták.

A politikai közelharc évei megtanították Dannyt, milyen fontos a pókerarc, pláne akkor, ha a másik fél valamilyen reagálást akar kicsikarni belőlünk, így hát fapofát vágott, az esőre bízva, hogy mossa ki a szeméből a készülődő könnyeket.

– Nem felelt a kérdésemre – mondta. – Ki maga?

– Beszélnem kell magával. Négyszemközt.

Mivel az asszony továbbra sem válaszolt, Danny megkérdezte: – Miért hiszi, hogy Alexet meggyilkolták?

– Mert nincsen más logikus magyarázat.

HARMADIK FEJEZET

ARKANSAS

Cotton szemügyre vette a börtönét. Hát, nem átlagos, az kétségtelen. Valamilyen régi szemétégető, két és fél méter széles, és legalább hat méter magas, öntöttvas henger. Áttanulmányozta a rozsdás belső minden egyes centiméterét, de nem talált gyenge pontot. Az alján, ahol ült, csak egy lelakatolt nyíláson lehetett volna kijutni, de az meg se moccant, akárhogy erőlködött Malone. A ragadó, büdös, áporodott levegő sűrű volt a porló rozsdától. Ebben a csőben tért magához Cotton, talán úgy kétórányi eszméletlenség után, a hajvonalán féldolláros nagyságú púppal.

Valaki ugyancsak lecsapta.

A délutáni erős napsütés pokollá változtatta az öntöttvasat. A szúnyogok bejöttek hozzá a henger rácsos tetején, amely árnyékmozaikot rajzolt a barna falakra. Mindene viszketett. Csak ült, és azon tépelődött, miért hagyta ott a koppenhágai könyvesboltját már megint. Egyre hosszabb időket tölt a bolton kívül. Szerencsére az emberek, akiknek dolgozik, tudnak intézkedni.

De legalább volt elásott kincs.

Sem az aranyak, sem a hátizsákja, telefonja, napszemüvege, pisztolya és egyik eszköze sem kísérte el a börtönbe. Nem meglepő. Aki leütötte, valószínűleg már a magáévá tette őket. Általában nem kedvelte a bezártságot, de most láthatta a magasban a délutáni eget, a mozgásában sem korlátozták, ezért nem volt olyan fojtogató. Szabad levegőn lehetett, még ha kissé szűkösen is.

Ujjbegyei bizseregtek a hőségtől, kezdte kínozni a szomjúság. Feje fölött légy dongott, átkelt a napfénypálcák között, rárepült az emberre. Ez a hely hamarosan elviselhetetlen kemencévé hevül – de hát nyilvánvalóan ez volt az elgondolás. Hagyjuk csak itt szépen. Kiordíthatja a tüdejét, hiszen több kilométeres körzetben nincs más, csak ember nem járta erdő. Kiverte a fejéből a gyönyörű gondolatot, és odacsapott a légynek, amely nem volt hajlandó távozni. Malone halántéka lüktetett, feje szédült. A bal válla hasogatott, és mindene elmerevedett.

Kissé öreg ő már ehhez.

A vas megkondult, Malone összerezzent. Egészen hozzászokott a csendhez. Várta, hogy mikor csikorog a fém a fémen, mikor nyílik ki a cső.

Semmi sem történt.

Csak a fenti rácson koppant valami.

Fölfelé bámult, és meglátta, hogy vastag kötél bújik át a rácsok között, majd zuhanni kezd. A végére követ kötöttek, hogy a nehézségi erő húzza egyenesre.

Cottontól félméternyire csapódott be.

A kő és a kötél közé egy darab papírt ékeltek, amelyre azt írták kézzel:

HIÁNYZOM?

Megcsóválta a fejét, elmosolyodott. Leoldotta a követ, rántott egyet a kötélen.

Feszült.

Üzemkész.

Malone a vasnak vetette a bakancsát, és megindult fölfelé. Alkarja és válla fájt a mászástól, de fölért, és megkapaszkodott az egyik rozsdás tartógerendában. Remélhetőleg elbírja a súlyát. Lendületet vett, földobta magát, belerúgott a rácsba. Lentről már kifigyelte, hogy az ajtót csak a hengerbe illesztett ráma tartja, amely megvetemedett a rozsdától. Tiltakozva csikorgott, de aztán felpattant.

Cotton kievickélt a nyíláson, megragadott egy másik ócska gerendát, amely, szerencsére, ugyancsak bírta a terhelést. Tekintete ide-oda járt. Párméternyire kis építmény meredt az égnek, egy kémény része, amely valaha füstöt okádott. Fölállt, akrobataként egyensúlyozva végigfutott az átmelegedett fémen, megtalálta a peremet, amelynél a kötél eltűnt a mélyben.

Cassiopeia Vitt lent állt a bozótban. A szemétégetőt körülvette az erdő.

– Nem lehetett volna egyszerűen kinyitni az ajtót? – kérdezte Malone.

– Le volt lakatolva.

– Miért nem törted fel a zárat?

Tudta, hogy a nő mindig magával hordja az erre való szerszámkészletet.

– Kombinációs. Vagyis kötelet kellett találnom, és az nem volt könnyű.

– Legalább kiabálhattál volna, hogy mit csinálsz!

Cassiopeia felmosolygott rá.

– Abban mi lett volna a vicc?

Reggel váltak el. A nő kitette a védett erdőben, majd elhajtott meglátogatni a parkőröket, hátha újabb információkat szerezhet tőlük. Cottont könnyű volt megtalálni, mert a Magellán-ügyosztályon kapott karórájában GPS is volt, amelynek jelzéseit Cassiopeia mobilja vette.

– Gondolom, van egy jó sztorid – mondta a nő.

– Jó röhejes.

Több mint hat méter mélységbe kellett volna leugrani, úgyhogy felcsévélte a hengerből a kötelet, és rákötötte a végét az egyik gerendára. Olyan magasan volt, hogy láthatta ugyanazt a mészkővonulatot, amelyet korábban, a kutatás kezdetén mért be a GPS-szel.

Nem is jutott olyan messze.

Lövés dördült, a golyó félméternyire kapott gellert a vason.

Malone hasra vágódott a gerendán, a régi kémény mögött keresett fedezéket. Homlokáról csípős izzadság folyt a szemébe. Kipislogta, és ötvenméternyire fölfedezett egy fegyverest, vadászpuskával. Egy magaslaton hasalt, nagy görgetegsziklák között, de már ment is arrébb, talán olyan helyet keresett, ahonnan könnyebb a belövés.

– Drágám? – szólt fel a mélyből egy elnéző hang. – Húzd föl a kötelet.

Malone szót fogadott.

Kilenc milliméteres pisztoly volt a kötél végén. Malone sose utasított vissza ajándékot, leoldozta és előreszegezte a pisztolyt, várva, hogy a fegyveres előbújjon egy másik szikla mögül.

Kétszer meghúzta a ravaszt. A golyók kavicsként pattantak le a távoli sziklákról.

A támadó hátrálva iszkolt a tűzvonalból az elszórt görgetegsziklákhoz, alkalmat adva Malone-nak, hogy az övébe szúrja a pisztolyt, majd ledobja a mélybe a kötelet, és leereszkedjen a földre, ahol már a szemétégető és az erdő védte.

– Borzalmasan nézel ki! – állapította meg Cassiopeia.

Malone izzadt volt, borostás és büdös. Föld és piszok ette bele magát a ruháiba, a keze vöröslött a rozsdától. Cassiopeia viszont szuperül volt; olyan könnyedén és rugalmasan mozgott, mint akit egy cseppet sem zavar a szoros farmer. Éjsötét haját, amelyet általában kibontva viselt, szoros kontyba tűzte a tarkóján. Az ő spanyol ősöktől örökölt kávészín bőre bezzeg bírta a meleget, érzéki arca ragyogott a szépségtől és az őszinteségtől. Az a fajta nő volt, akinek a tekintetében pillanatok alatt váltja egymást a villám és a mosoly. Malone kilihegte magát, és megpróbálta a gondolatok igájába hajtani az adrenalint.

– Fáj az a pukli a homlokodon? – kérdezte a nő.

Cotton erőltetett élénkséggel rázta meg a fejét, miközben agya a lehetőségeket őrölte. A tennivalók listáján az első helyet foglalta el a támadó felkutatása, de a józan ész felvilágosította, hogy erre a kérdésre a domb mögött rejlik a válasz.

– Menj előre, hátha képes leszel magadra vonni az orvlövész figyelmét – mondta. – A bozót túl sűrű ahhoz, hogy célba vehessenek. Igyekezz nagy zajt csapni. Én addig a hátába kerülök.

– Szerintem a Smithsonianben nem tudnak arról, hogy mi folyik itt.

– Finoman fogalmazol – állapította meg Malone. – És én még majdnem idehoztam Garyt!

Tizenhét éves fia könyörgött, hogy hadd jöjjön ő is, és Malone kevés híján beleegyezett, aztán mégis jobb belátásra térítette Martin Thomas beszámolója a baljós útról. Meg az iskola. Gary az anyjánál lakott Atlantában, és a tanévből még hátravolt két hét.

Továbbra is ködös volt az agya, és minden lélegzet úgy karistolta a torkát, mintha üvegcserepet nyelne.

– Van egy kis vized?

Cassiopeia műanyag kulacsot húzott elő a hátizsákjából. Malone lecsavarta a kupakot, és a szájába döntötte a langyos vizet, megpróbálva figyelmen kívül hagyni, hogy bádogíze van. Valaki leste az erdőből, valaki, aki pontosan tudta, hova menjen, és elég képzett volt ahhoz, hogy a közelébe férkőzhessen. Utána valaki vagy valakik idecipelték, és beledobták egy konzervdobozba.

Ez nagy fáradság volt. De milyen célból tették?

Ideje kinyomozni.

NEGYEDIK FEJEZET

Danny beállt az autóval az üres parkolóba a baptista missziós templom előtt. Az asszony a temetőből mellette foglalt helyet az anyósülésen. Kissé eszelős vállalkozás egy volt elnöktől, hogy kettesben marad egy vadidegennel, de az ösztöne azt súgta, hogy ez az asszony nem jelent veszélyt. Eső verte a kocsi meg a motorház tetejét és a szélvédőt. Néma csendben jöttek idáig a temetőtől, ahol senki sem vette észre az eltűnésüket.

– Mit tervez, elárulja a nevét? – érdeklődött.

– Alex azt mondta, hogy maga a legjobb barátja. Igaz ez?

– Maga mióta a barátja?

Sose hitte volna, hogy Alex Sherwood csalta a feleségét.

– Hat éve ismertük egymást – felelte az asszony.

Danny még jobban meghökkent.

– Hogy lehetett ezt titokban tartani?

– Mert valóban csak barátok voltunk. Ennyi. Egyszer sem tört házasságot.

– És a felesége mit szólt ehhez a barátsághoz?

– Fogalmam sincs. Évente alig néhányszor jött Washingtonba. A férje volt az utolsó, aki érdekelte.

Danny hallotta a hangjából a megvetést. Pedig az nem szokatlan, hogy a képviselő-feleségek otthon maradnak. Többségüknek volt munkája vagy gyerekei, és DC-ben drága az élet. A közvélekedéstől eltérően a képviselők túlnyomó többsége nem volt gazdag, a fizetésükből épphogy telt a megélhetés költségeire.

– Ugyanazon a folyosón lakom, Alex lakásával szemben – folytatta az asszony. – Régi szomszédom. Drága ember volt. Látom, nem hisz nekem, pedig abban, amit egymásnak jelentettünk, nem volt szerepe a szexnek.

Danny megértette öreg barátja önfegyelmét. Ő és Stephanie kezdetben ellenségek voltak, aztán barátok, most pedig valami mások, mindezt úgy, hogy ő se tört házasságot.

– Szerettük együtt tölteni az időt – mondta az asszony. – Közös vacsorák, mozi, olvasás. Emlegette, hogy két éven belül visszavonul a politikától.

Újabb meglepetés.

– Aztán mi lesz?

– Az mondta, hogy el fog válni.

– Maga miatt?

– Nem tudom. Ritkán beszéltünk az asszonyról. Ám az utóbbi pár hétben kezdett többet mondani, és nem úgy, mint holmi nyavalygós férj, aki panaszkodik egy másik nőnek. Ő csak boldogtalan embernek látszott, aki elidegenedett a feleségétől.

– És magának az égvilágon semmi köze ehhez?

– Mérhetetlenül megdöbbentem, amikor szólt róla, hogy el akar válni. Bár nem állítom, hogy nem tetszett a kilátás. Azt mondta, akkor teszi, amikor már nem közszereplő. Tudom, mit gondol most: azt, hogy ez önzés. De ő úgy vélte, az összes érintett számára jobb lesz, ha így történik.

Danny tökéletesen megértette ezt a levezetést; ő is pontosan ezt tette volna. Nála csak az volt a különbség, hogy ő és Pauline kölcsönös megegyezéssel váltak el.

– Azt akarom, hogy tudjon valamit. Nem azért voltam barátságban Alexszel, hogy vessen véget a házasságának, és válasszon engem. Sose beszéltünk közös jövőről. Illetve legfeljebb az utolsó napokban. Azért voltam Alexszel, mert megszerettem, és hitem szerint ő is megszeretett. Ám az egyedül az ő döntése volt, hogy elválik. Én nem szorgalmaztam.

Szorongó, aggodalmas arccal, legörbülő szájjal mondta. Nem volt benne egy csepp frivolság vagy érzelgés. Danny elhitte minden egyes szavát.

– A tárgyra kellene térnie – figyelmeztette.

– Alexet nagyon aggasztotta valami a halálát megelőző hetekben. Az egész egy notesszel kezdődött, amelyet olvasott.

Danny felfigyelt.

– Ekkora lehetett. – Körülbelül tizenöt centiméter hosszú és tíz centiméter széles téglalapot rajzolt a levegőbe. – Sok olyan este volt, amikor kizárólag csak azt lapozgatta.

– Honnan származott?

– A sógorától.

A sógorról Danny annyit tudott, hogy Kenneth Layne-nek hívják, és valamilyen akcióbizottságot vezet, amely parlamenti képviselőkből áll.

– Maga nyilván tudja, hogy viselkedett Alex, ha felkarolt egy ügyet – folytatta az asszony.

Igen, Danny tudta. Különösen emlékezetes volt a huszonnyolcadik alkotmánykiegészítés indítványa. Alex régóta szorgalmazta az alkotmány módosítását, hogy a kongresszusi képviselőkre is érvényesek legyenek a szövetségi törvények. Felháborította, hogy a törvényhozó testület szívesen mentesíti magát a mindenki másra érvényes előírások alól, egyfajta uralkodó osztállyá magasztosítva a Kongresszust. A néptől, a nép által, a népért való hatalomnak ugyanolyan törvények szerint kell élnie, amelyeket kötelezővé tesz a nép számára! Hányszor hangoztatta is ezt Tennessee állam vezető szenátora? Többször próbálta szavazásra beterjeszteni a kiegészítést, de mindannyiszor lesöpörték. Dannynek eszébe jutott barátjának két évvel ezelőtti törvénytervezete a túlságosan bőkezű kongresszusi kegydíjak felszámolására; azt is általános ellenállás fogadta. Alex válasza – amelyet közvetített az összes kábeltévé – klasszikus volt. Miként hihetnék el az amerikai emberek, hogy a Kongresszus talpra állítja a megroppant Washingtont, amikor a Kongresszusban ülő emberekre más törvények vonatkoznak, mint rájuk?

Csakugyan, miként hihetnék el?

– A notesz kapcsán emlegette többek között a szenátust és valamilyen gyökeres változtatást – folytatta az asszony. – Olyan változást, amely majd véget vet a közelmúlt elmérgesedett problémáinak. Beszélt a szavazategyenlőségről, és hogy soha, semmit sem lehet elérni, de azt is mondta, hogy erre nem az a válasz, amit a noteszben olvasott. Tudom, hogy érthetetlenül fogalmazok, de ő is ugyanilyen rébuszokban beszélt.

Danny aztán ismerte a szenátus működési zavarait. Három mandátuma megtanította, hogy egyetlen obstruktőr szenátor megbéníthatja a Kongresszus mindkét házában a törvényhozást. Párszor ő is élt ezzel a taktikával, ha fel akarta hívni a figyelmet valamire. Ám a hatékonyság sose szerepelt a szenátus játékszabályai között. Az Alapító Atyák úgy rettegtek a populista kilengésektől, hogy a hebehurgya törvényalkotás megakadályozására létrehozták a szenátust, egyfajta ellensúlynak a képviselőházi és az elnöki hatalommal szemben. A szenátorok személyéről eredetileg nem a választók döntöttek, hanem a tagállamok parlamentjei jelölték ki őket. A XX. század elején a tizenhetedik alkotmánykiegészítés megváltoztatta ezt a gyakorlatot, és vele együtt változott át a szenátus is olyasvalamivé, amelyet az Alapítók aligha ismertek volna meg.

Elnökkorában neki is el kellett szenvednie a szenátus mérgét.

Második hivatali idejének utolsó három éve alatt a testület megakadályozott egy hatalmas pénzügyi mentőcsomagot, egy védelmi előirányzatot, egy lakhatási reformot, hála egy maroknyi obstruktőrnek, akik ragaszkodtak a kizárólag nekik kedvező, szükségtelen módosításokhoz. A szenátus még azt is elnézte, hogy több szövetségi hivataltól, köztük a Nemzeti Munkaügyi Kapcsolatok Igazgatóságától megvonják az állami támogatást, ismét csak azért, mert egy-két szenátornak más volt a véleménye. Elnöksége idején a szenátus csak az általa ajánlott bírák 70%-át erősítette meg a tisztségében, Clintonnál, a két Bushnál és Reagannél 90% volt ez az arány.

De az utóbbi négy hónapban szabadult csak el igazán a szekér.

A szenátus rendre elutasította Fox jelöltjeit a munkaügyi, a környezetvédelmi, a hadügyi és a közlekedési tárca élére, akiket azóta sem erősítettek meg a tisztségükben. Ezt a példátlan eseménysorozatot más-más szenátorok vezényelték le más-más ürügyekkel, és egységes közönnyel a következmények iránt. Nem voltak hajlandók támogatni még azt a volt képviselőt sem, akit a Szövetségi Lakhatási Iroda vezetőjének javasoltak.

Csúnya pofon volt.

A sajtó csak tegnap jelentette be, hogy a központi bank vezetőjének megerősítése is problémás lehet. A Wall Streetnek cseppet sem tetszett a hír. A Dow Jones már a lehetőségtől esett öt százalékot. A közösségi média, a tévétársaságok és a véleményformálók az elnök beiktatása óta szapulták a száz szenátort. A múlt heti közvélemény-kutatás szerint a lakosok nem egészen tizenkét százaléka tartotta jónak a szenátus munkáját.

Tehát mi is keltette föl Alex figyelmét?

Több részletre volt szüksége.

– Azt mondja, hogy Alex olvasott valamit, amit a sógorától kapott?

– Nekem ezt mondta. Én nem ismerem az illetőt, de Alexet nagyon felzaklatta az a notesz, olyannyira, hogy indulatba jött, pedig az tökéletesen idegen volt tőle. Majd két napja valaki behatolt Alex lakásába. Hallottam, és végignéztem az ajtóm kémlelőnyílásán.

– Ki volt az?

– Középkorú, fehér férfi. Az arcát nem láttam, de a tarkóját jól megfigyelhettem. Az egyik oldalán lángfolt volt, amely mintha körbefutott volna a nyakán. Csak néhány percet töltött a lakásban. – Egy pillanatra elhallgatott. – Kulcsa volt hozzá.

– Lehetett Alex irodájának valamelyik alkalmazottja.

Az asszony a fejét rázta.

– Nem az volt, és amikor kijött, a kezében volt a notesz. És két bevásárlószatyrot is hozott, tele könyvekkel, de nem a megszokott hétköznapi olvasmányokkal. Ezek mind olyasmivel foglalkoztak, ami Alexet nyugtalanította: katasztrófapolitika, alkotmányozó konvenciók, obstruktőrök, a Kongresszus története. A Politics and Prose-ban vásárolta őket.

Danny ismerte a könyvesboltot. Washingtoni nevezetesség volt.

– Onnan tudom, hogy én hoztam el őket neki. Valamilyen konkrét kérdésben végzett kutatásokat.

– Arról nem szólt, hogy mi van a noteszben?

Az asszony a fejét rázta.

– Azt megtartotta magának. Szerintem többek között ezért kedvelt. Sose kotnyeleskedtem. Tudtam, hol a határ.

– Azt ugye tudja, hogy minderre létezhet logikus magyarázat? A feleségének is lehet kulcsa a lakáshoz.

– Bizonyos, hogy van. És itt van még ez.

A kabátzsebébe nyúlt, és előhúzott egy aranyláncra fűzött medált, egy körbe rajzolt keresztet.

Odaadta a férfinak a láncot.

– A szemétben leltem.

Dannyhez hasonlóan Alex is utálta az ékszereket; ezért sem viselt egyikük sem karikagyűrűt. Tombolt is miatta Pauline, aki sehova se ment a gyűrűi nélkül. Danny nem sértésből csinálta. Egyszerűen idegesítette az ékszer, így aztán nem kellett se gyűrű, se óra, se nyaklánc.

– Van fogalma róla, hogy mi ez? – kérdezte.

Az asszony a fejét rázta.

– Egy nappal az után találtam, hogy hazautazott Tennesseebe. Nagyjából egy héttel a halála előtt. A távollétében én tartottam rendben a lakását. Kitakarítottam, gondoskodtam róla, hogy ennivaló várja a hűtőben, ha visszatér. Megláttam a láncot a szemétben, és nem is tudom, miért halásztam ki. Azt se, hogy miért tartottam meg, de rá akartam kérdezni, ha majd eljön az ideje.

– No és a határok?

– Hát, azokat bizony megsértettem.

Danny azt olvasta az újságban, hogy Alex öt napja sétára indult a háza mögötti erdőben. Amikor nem ért haza sötétedésre, Diane aggódni kezdett. Két órával később a seriff kutatóosztaga megtalálta a holttestét folyás irányában, ott, ahol kivetette a folyó. A boncolás nem utalt idegenkezűségre. Tennessee vezető szenátora beleesett a folyóba, és vízbe fúlt. Hogy hol történt, azt csak találgatni lehetett, mindenesetre váratlan és tragikusan értelmetlen volt az egész. Persze nem voltak tanúk, a körülmények kérdéseket vetettek föl, de hát ezekben a hegyekben mindig is történtek balesetek.

– Miért gondolja, hogy Alexet meggyilkolták? – kérdezte a férfi.

– Mielőtt elutazott Tennesseebe, azt mondta, meg kell akadályoznia, hogy valami fatális dolog történjen. Úgyhogy ismételten áthágtam a határokat, és rákérdeztem.

Danny várt.

– Azt a rejtélyes választ kaptam, hogy ha bárányokká lesztek, a farkasok megesznek.

– Ahogy Benjamin Franklin mondta.

– Tudom. Alextől. Egy kicsit megszorongattam, és akkor bevallotta, hogy ahhoz van köze, amit olvasott. A noteszt és a könyveket, amelyeket említettem, ott hagyta a lakásban, az íróasztalán. – A medálra mutatott. – Ezt a szimbólumot domborították bele a barna bőrkötésbe. Kissé túl sok a véletlenből, egyetért?

Danny egyetértett.

– Az ember, aki bent járt a lakásban, csak a noteszt és a könyveket vette magához. Semmi mást.

– Ezért gondolja, hogy Alexet meggyilkolták?

– Nem egyszerűen leesett egy szikláról – érvelt az asszony. – Ez értelmetlen. És az a kulcsos ember, aki járt a lakásban, igazolhatja a véleményemet.

Nehéz volt vitatkozni a logikájával.

– Mit akar, mit tegyek?

– A barátja volt. Nagy tisztelettel emlegette önt. A barátja voltam. Tartozunk neki annyival, hogy kiderítjük, miért és hogyan halt meg.

– Diane egyáltalán nem tud magáról?

Az asszony a fejét rázta.

– Tudomásom szerint nem. Egyszer sem töltöttem Alexnél az éjszakát, sose mutatkoztunk együtt a nyilvánosság előtt. Az egy csendes ház, a lakók a maguk dolgával törődnek, úgyhogy sosem háborgattak, és Alex nem volt beszédes típus.

– Kivéve, ha meg akarta győzni a Kongresszust.

Az asszony elmosolyodott.

– Ki ne akarná? De ő sosem jutott sehova, mint maga is tudja. Azt hiszem, inkább szórakozásnak tekintették, mint fenyegetésnek.

Újabb ok, hogy miért nem lehetett volna sohasem elnök Danny öreg barátjából. A szavazók az olyan jelölteket kedvelik, akik mozgásba tudják hozni a dolgokat.

– Még mindig nem árulta el a nevét.

– Taisley Forsberg.

– Azt tudja, hogy esetleg kénytelen leszek kompromittálni magát, ha bele kell ásnom magamat ebbe az ügybe?

– Tudom, de akkor is meg kell ismernünk az igazságot.

Talán. Ám hogy Alex lakásában járt valaki, azt kizárólag ettől az asszonytól tudja. Hazugság is lehet. Ám Taisley Forsberg akkor is felszította makacs kételyeit, amelyek azóta nem hagyták nyugodni, hogy először hallotta a rossz hírt. Az utóbbi pár percben vörösre állította belső radarját, ám az egyszer sem jelzett hazugságot vagy a tények túldíszítését a hihetőség érdekében. Inkább büdös életszaga volt minden szónak.

Taisley Forsberg igazat beszélt.

Alex Sherwood nem eshetett le egy szikláról csak úgy.

És az a notesz, amely Diane bátyjától származik. Mi az, hogy fatális változás? Mi az isten?

Meghívást kapott a Sherwood-házhoz.

Talán el kellene fogadnia.

– Hogy találom meg magát? – kérdezte.

Az asszony átadott neki egy névjegykártyát. Danny látta, hogy ügyvéd egy olyan washingtoni irodánál, amelyet ő is ismert.

– A telefonszámom ott van a hátulján.

A férfi még mindig a markában tartogatta a nyakláncot.

– Nálam maradhatna egy kis időre?

– Most már a magáé.

Taisley a kilincsért nyúlt, hogy kiszálljon.

Danny megragadta a karját.

– Hova megy?

– Jobb, ha nem látnak együtt bennünket.

– Nagyfiú vagyok, magam is el tudom intézni. Mondja meg, hol tegyem ki. – Aztán úgy döntött, hogy Taisley is megérdemli a bánásmódot, ami egy nagylánynak jár. – Komolyan értettem, amit mondtam. Diane Sherwoodnak talán tudnia kellene magáról és Alexről.

Szomorúság sötétítette el az asszony vonásait. Szeme gyanúsan fénylett, és végre megeredtek a könnyei.

– Alex elment, és függetlenül attól, hogy az özvegye milyennek képzeli a kapcsolatunkat, remélem, az érdekelni fogja, hogyan és miért halt meg a férje.

ÖTÖDIK FEJEZET

Cassiopeia bevetette magát az arkansasi bozótba, és Cotton kérésének megfelelően jó nagy zajt csapott, hogy magára vonja az orvlövész figyelmét.

Itt voltak a tűzvonalban. Ismét.

Éltető elemük volt az izgalom, és noha szívesen tagadták, ez csak önáltatás volt. Ez a megbízás annyira lázba hozta Malone-t, hogy még közép-georgiai családjáról és annak polgárháborús és a Smithsonian Intézethez fűződő kapcsolatairól is hajlandó volt beszélni egy kicsit. Cassiopeia számára fontos volt, hogy megismerje a férfi múltját, ezért egy pillanatig sem habozott, amikor Cotton megkérdezte, hogy nincs-e kedve vele tartani.

Lövés dördült. Cassiopeia megtorpant.

Csalit játszani némileg oktalan vállalkozás volt, mert fennállt a lehetőség, hogy eltalálja egy eltévedt golyó, vagy egy másik orvlövész is lappang a közelben. Sajnálta, hogy kitolt Cottonnal, nem jelezte, hogy a szemétégetőnél van, és épp a kiszabadításán dolgozik. A férfit nyilvánvalóan megtámadták, a dudor a homlokán volt olyan komoly, hogy orvosnak is kelljen látnia, amire persze nem kerül sor. Nem Cotton stílusa. Washingtonból idejövet mesélt neki a gépen az anyja rokonairól: ahhoz a régi földbirtokos réteghez tartoztak, amely a polgárháború előtt lelkes déli volt, majd a konfliktus idején a Konföderáció seregében harcolt. Apjának homályosabb múltú famíliája Georgia északi részéből származott, és a családtagok egy része az Unióhoz húzott.

Cassiopeia szülei erős ibér vérvonallal dicsekedhettek. Lányukat úgy nevelték, hogy ismerje és értékelje az örökségét, noha ők nem mindenben tartották magukat a hagyományokhoz, és az út, amelyet választottak, messze eltért az elődökétől. Végül Cassiopeia is hozott döntéseket, jókat-rosszakat vegyesen, és leszámolt kísértő szellemeivel. Ebben az elhatározásban Cottonnak is fontos szerep jutott. A nő megsértődött, harcolt ellene, próbálta letagadni az érzéseit, de végül rájött, hogy kettejük sorsa össze van kötve, ami ma már egy cseppet sem zavarta.

Cotton kivételes ember volt.

Sok mindenen mentek át együtt. Sokszor megmentették, kölcsönösen szerették és tisztelték egymást. Ha ez a gyengeség jele, akkor vállalják a gyengeségüket.

Ismét elindult a bozótban. Helyenként zajt csapott, rázta a bokrokat, majd nesztelenül arrébb osont, azt remélve, hogy oda lőnek majd, ahol előzőleg tartózkodott.

Újabb lövés dördült, a golyó mögötte szállt el vinnyogva a fák között. Ezek szerint bejött a trükk. Cotton a dombra vezető csapáshoz indult. Most Cassiopeia is fölfedezett egy ösvényt, amely ugyancsak az orvlövészhez vezetett. Úgy döntött, arra megy, és a másik oldalról kapaszkodik föl a magaslatra. Ketten együtt bekeríthetik a támadójukat.

Kétségtelenül izgalmas életet élt. Egy francia kastélyban lakott, amely mellett kizárólag nyolcszáz évvel korábban használatos anyagokból és eszközökkel építtetett újjá egy XIII. századi erődöt. A biztos lábakon álló családi vállalkozás évi sok százmillió eurós bevételt hozott. Apja őt nevezte meg kizárólagos örökösének, bízva benne, hogy Cassiopeia képes lesz irányítani a céget. Lánya nem okozott csalódást. Időnként benézett a vállalathoz, hogy ne veszítsék el a kapcsolatot, egyébként az igazgatótanácsra hagyta a munkát.

Megragadott két kézre álló követ, és elhajította őket bal felé. Kellő zajt csaptak, és figyelmet keltettek, mert tüstént következett is a lövés. Cassiopeia ezt a pillanatot használta ki, hogy odarohanjon a domb lábához. Itt nem volt ösvény, de a terep nem volt annyira meredek, hogy ne lehessen gyorsan felkapaszkodni. A nő hasra vágta magát, és kúszni kezdett fölfelé a fák és a lombok fedezékében. Nem tett jót a ruházatának, de szerencsére farmert, bakancsot és strapabíró inget viselt, hosszú, sötét haját pedig kontyba tűzte, hogy ne lógjon az arcába. Síkos homlokáról a szemébe folyt a csípős verejték. Ma mellőzte a sminket, amelyből egyébként is keveset használt.

Szerencséjének tartotta, hogy talált egy ilyen férfit, mint Cotton. Pár évvel volt idősebb nála ez a magas, vállas, vörösesszőke hajú ember, akinek vonzó arcából áradt a felelősségteljes komolyság, és az idő múlása még nem látszott vonásain. Cassiopeia egyformán vonzónak találta ragyogó zöld szemét és elszánt küzdelmét, amellyel érzelmeinek mélységét akarta titkolni maga elől, bár ez egyre kevésbé ment. Cotton minden lépését megfontolta, és távol állt tőle minden nagyképűség. Volt idő, amikor Cassiopeia lázongó szívvel, féltőn őrizte magányát, és amikor haragudott magára a gyengesége miatt. De azok után, ami a közelmúltban történt kettejük között, elhatározta, hogy még egyszer nem esik bele ugyanabba a hibába, és tudomásul veszi, hogy nem élhet a férfi nélkül.

Cottont általában nehéz volt kimozdítani a koppenhágai boltból, mert már nem érdekelte a világ megmentése. Tizenkét éven át turnézott Stephanie Nelle irányítása alatt a Magellán Ügyosztálynak, az Igazságügyi Minisztérium hírszerzésének. Az már legyen a más gondja, szerette mondogatni. Ám továbbra is voltak témák, amelyek érdekelték. Valamint pénzt is kell keresni, mert enni mindenkinek kell, és Malone képességeire kétségtelenül volt kereslet. Bár jelenleg a családtörténeti szál jelentette a vonzerőt.

Főleg egy konkrét ős: Angus Adams. Aki, mint ezt Cassiopeia megtudta, a Konföderáció kémje volt, és ugyancsak a Cotton csúfnévre hallgatott.

Elárnyékolta a szemét, hogy ne vakítsa a délutáni nap, és továbbkúszott. A magasban elhallgatott a lövöldözés. Cassiopeia alkarjának pihéin parányi verejtékgyöngyök csillogtak. Cotton most bizonyára a túloldalon mászik fölfelé. Megállt, a meleg földhöz tapadt, időt adva a férfinak, hogy átvegye a vezetést.

Cassiopeia csak nagyon kevéssé ismerte a Smithsonian Intézetet, a tudásnak és a művészetnek ezt a világhírű, csodálatos kincstárát. Már a neve elég volt, hogy megidézze a történelem, a titok és a kaland látomását.

És most itt vannak, egy kaland kellős közepén.

Csak ez nem volt olyan igéző, mint amilyennek a könyvek és a filmek szeretik ábrázolni.

Szikkadt földön, sűrű lombok alatt hasalt, rovaroktól sűrű forróságban, és felülről lövöldözött rá valaki.

Feleségül megy-e Cottonhoz?

Fura egy gondolat, tekintettel a körülményekre.

Az utóbbi időben mégis egyre gyakrabban elővette a témát. Talán csak ábránd volt az egész. Az ember ábrándozik, nem? Miért épp ő lenne a kivétel? Sose gondolt házasságra – valószínűleg azért, mert még senkivel sem találkozott, aki felcsillantotta volna előtte a tartós boldogság lehetőségét.

De ez már nem aktuális.

Azonban pillanatnyilag fontosabb bekeríteni az orvlövészt. Hogy utána mi lesz, ugyan, ki tudja? Épp ez a jó a kalandban.

Legyen akár az élet, akár a szerelem kalandja.

Az ember sose tudja, mi lesz a vége.

HATODIK FEJEZET

Cotton elszáguldott a szemétégetőtől abba az irányba, ahonnan felkapaszkodhat a magaslatra az orvlövészhez. Lerázta magáról a hullámban támadó fáradtságot, pislogott, hogy ne érezze úgy, mintha homok lenne a szemgolyója mögött. Cassiopeia, aki az ellenkező irányban mozgott, ügyesen elterelte az orvlövész figyelmét. Cotton átizzadt ruhája undorítóan ragadt, orrát megtöltötte a száraz föld pora, ami a nagyapja tanyáját juttatta az eszébe. Az anyja még ma is ott lakott, mert ő örökölte az 1452 négyzetkilométeres birtokot, ahol máig termesztették a vidalia hagymát. Lehet, hogy kevés volt a kén a talajban, ettől lett dundi és édes a hagyma, Georgia hivatalos állami zöldsége. Erről meg az jutott az eszébe, hogy meg kell látogatnia az anyját. Régen nem járt nála, és az utolsó látogatásait is egyre hosszabb időszakok választották el. Az anyja sose panaszkodott, mert nem volt szokása, de Malone úgy látta, ideje lesz már bemutatni otthon a nőt, akit szeret.

Bebújt egy viharvert fa ágai alá, és megállt. Újabb lövések dördültek, a fegyveres Cassiopeára célzott. Malone észrevett egy keskeny csapást, amely fölfelé kanyargott a meredek lejtőn, mellette kétfelől hőségtől zsibbadt fák ácsorogtak mozdulatlanul. Megfordult a fejében, hogy több orvlövész is lehet, bár az eddigi jelek nem arra utaltak, mert az összes lövés ugyanonnan hallatszott. Teljesen értelmetlen dolgok történtek az utóbbi néhány órában. Követte az útjelzőket, és talált egy elrejtett aranykincset, amelyet valószínűleg a XIX. század második felében ástak el ide. A leglogikusabb következtetés, hogy valaki más is ugyanezt a kincset kereste, vagy talán Malone egyszerűen a rossz időben volt a rossz helyen. De hogyan cseppenhetett oda valaki épp a térkép fájának a közelébe?

Hacsak nem úgy, hogy eleve tudott róla.

Két percig nem lőttek. Cotton élt az alkalommal, és óvatosan meggörbülve, a laza kavicsot és palát kerülgetve, a pisztolyát célra tartva felsietett az ösvényen. A bokrokat használta fedezéknek. Régi, vadnyugati seriffnek érezte magát, aki most cserkész be egy zsiványt. Ez az üldözés különbözött a szokott taktikájától, mert benne több volt a városi cowboyból.

Megállt, körülnézett, a fülét hegyezte, hogy merre van a lövész. Legyek zümmögték körül, madarak motoztak a száraz fű között. Orrában-szájában még most is érezte az elporlott rozsda áporodott, fémes ízét. Följebb, az elkanyarodó ösvénytől balra mozdult valami. Megkockáztatott egy pillantást, és látott egy görgetegszikla-mezőt, amely príma fedezéket nyújtott. Ő szerencsére hátulról közeledett, tehát meglephette a támadót.

Újabb lövés.

Cassiopeia remélhetőleg már messze jár a becsapódástól. Tud ő vigyázni magára. Cotton senki másban nem bízott ennyire. Elég régen voltak együtt, hogy ismerjék egymás erősségeit és gyengeségeit. Kapcsolatuk zivataros volt, bár mostanára mintha elvonult volna a vihar. A nőben minden kiszámíthatatlansága ellenére is volt állhatatosság, amit Malone csodált benne. Törzstagok voltak ők ketten a magányosok klubjában, akik ügyesen cselezték ki az érzelmeket. A történész-építész végzettségű Cassiopeia Franciaországban lakott, Malone a koppenhágai Højbro Pladson, egy szerény garzonban a könyvesboltja fölött, amiből tisztességesen megélt, hála egy-egy alkalmi visszatérésnek a régi mesterségéhez. A házasság nem került szóba közöttük, de ha valaha is vállalják, egyiküknek ugyancsak meg kell változtatnia az életstílusát.

Elöl árnyék hullott a sziklákra. Malone ide-oda cikázó futásban elhagyta a pozícióját, és továbbkapaszkodott meggörnyedve. Vigyázott, hogy ne csoszogjon a poros csapáson. Továbbra is bőven volt fedezék a sűrű fák között és az aljnövényzetben. Bársonysima napfényben fürdött a világ. A csapást, amelyet Cotton követett, jól kitaposták, talán kirándulók, akiknek a kedvence volt. Szédületes lehet a kilátás a dombtetőről. Az út mentén nárciszok sárgállottak foltokban. A távolban repülőgép zümmögött, a közelben egy darázs. Malone az utolsó métert kúszásban tette meg, a körme gyászkeretes lett a portól. Egy alacsonyan lógó, görcsös, vastag ág fölsegítette a gerincre.

Tőle balra ott volt a lövész, egy sötét hajú, nyúlánk, dióbarnára sült nő, farmerben, tornacipőben, fakózöld ingben. Nem lehetett idősebb húsznál, és olyan vékony volt, akár a kardpenge. A földön hasalt, hosszú csövű puskát szorított a vállához, a lenti erdőre összpontosított, nem foglalkozva azzal, ami mögötte történhet. Öreg hiba!

– Ne mozduljon! – parancsolt rá Malone.

A lány megdermedt.

– Meg ne forduljon addig, amíg nem szólok.

Félreértések tisztázása végett felhúzta a kakast.

– Ne öljön meg, miszter!

– Egy jó okot mondjon, hogy miért ne tegyem.

– Nem akartam én megölni. Csak megijesztegetni.

Cottontól jobbra Cassiopeia bukkant elő az erdőből a dombhát másik oldalán, és a férfihoz közeledett. Arca tükrözte Cotton értetlenségét.

– Hát ez egyre furcsább – suttogta a férfi.

Cassiopeia bólintott.

– Tegye le a puskát – rendelkezett Malone –, azután lassan forduljon meg, de úgy tartsa a kezét, hogy lássam.

A lány engedelmeskedett. Karjait a magasba tartva bámult föl rájuk hanyatt fekvésből. Cotton és Cassiopeia közelebb lépett hozzá.

– Maga támadott meg délelőtt, és dobott bele a szemétégetőbe?

– Csak segítettem.

– Ugye, nem kell még egyszer kérdeznem?

– A nagyapám. Követte magát, osztán lecsapta. Ő és én hoztuk ide az égetőhöz.

– Miért csinált ilyet a nagyapja? – kérdezte Cassiopeia.

– Ez a dolga.

Cotton leguggolt a lány mellé.

– Szövetségi ügynökök vagyunk. A nagyapja megtámadott bennünket, maga pedig lőtt ránk. Ezek súlyos bűncselekmények. Börtönbe akar kerülni?

A lány, továbbra is fölemelt kezekkel, vadul rázta a fejét.

– Akkor javaslom, hogy kezdjen el beszélni.

– Nagyapám az őriző. Neki kell védeni a kincset.

– Az aranyat?

A lány bólintott.

– Az csak egy része. Az ő apja meg nagyapja is őriző volt.

Cotton hátrapillantott Cassiopeiára. A lány kétségtelenül igazat beszél, de akkor is.

– Azok az aranyak sokáig voltak a földben. Százharminc vagy száznegyven évig. Azt akarja mondani, hogy egész idő alatt őrizték őket?

– Az őrizőnek az a dolga. Én lettem volna a következő.

– A nagyapja mondta, hogy lövöldözzön ránk?

– Csak annyit mondott, hogy ügyeljek, és ha maga kimászna, gondoskodjak róla, hogy nagyon gyorsan el akarjon menni. Nem akartam én bántani magát.

– És mi történt volna, ha nem mászok ki?

– Naplementekor úgyis kinyitottam volna az ajtót. Annyi idő általában elég.

– Mások is jártak már itt? – kérdezte Cassiopeia, mielőtt a férfi megszólalhatott volna.

– Időnként. Főleg kincsvadászok. Pár óra a csőben ugyancsak kedvet csinál a menéshez.

– A nagyapjánál vannak az érmék és a holmim?

A lány bólintott.

– A háznál.

Malone kiegyenesedett, és intett a lánynak, hogy ő is álljon fel.

– Vigyen oda a nagyapjához, de azonnal!

HETEDIK FEJEZET