Köszönetnyilvánítás

– Tudna ajánlani egy angol nyelvű könyvet Alekszej Navalnijról?

Miután 2021-ben visszatért Oroszországba, igen nagy volt az érdeklődés mind Navalnij személye, mind a mozgalma iránt. A fenti kérdésre kapott válasz mégis ez volt:

– Sajnos nem… még senki sem írt róla könyvet.

Íme a kísérletünk e hiányosság pótlására.

Köszönetet mondunk mindenkinek, aki – akár tud róla, akár nem – segített könyvünk létrejöttében azzal, hogy eligazított bennünket a kiadás folyamatában, értékes kapcsolatokkal vagy háttér-információkkal szolgált, véleményezte a kéziratot, vagy nélkülözhetetlen anyagi és erkölcsi támogatást nyújtott. A legtöbb segítséget a következőktől kaptuk: Laure Assumpçao, Golineh Atai, Anatole Barde, Vszevolod Bjegyerszon, Reinhard Beule, Barbara Brown, Biggi Dollbaum, Brigitte Evano, Clara Ferreira Marques, Seán Hanley, Acika Kaurin, Irina Kozlova, Fjodor Krasenyinnyikov, Jurij Kuzminyik, François Lallouet, Edward Morgan-Jones, Catherine Noble, Christopher Noble, Nyikolaj Petrov, Heiko Pleines, Graeme Robertson, David Roth-Ey, Kristin Roth-Ey, Richard Sakwa, Regina Smyth, Cloé Tralci és Sarah Ulysse.

Nem tudjuk név szerint felsorolni mindazokat az orosz és külföldi újságírókat, akiknek a cikkeit, riportjait felhasználtuk. Abban az időszakban, amikor a független újságírás egyre fokozódó elnyomással néz szembe Oroszországban, határozottan kijelenthetjük, hogy ez a könyv nem létezne az ő munkájuk nélkül.

Hálával tartozunk Euan Thorneycroftnak, az A. M. Heath Literary Agents és Erik Riemenschneidernek, a Hoffmann und Campe munkatársának, akikkel megkötöttük az első kiadói megállapodást; és végül, de nem utolsósorban Michael Dwyernek, a Hurst Publishers vezetőjének. Ők és az alábbi munkatársaik tették lehetővé számunkra, hogy egy 2021 januárjában kipattant ötletből néhány hónap alatt kész könyv született: Alison Alexanian, Vickie Dillon, Alex Elam, Mairi Friesen-Escandell, Gosia Jezierska, Jessica Lee, Daisy Leitch, Kathleen May, Alexandra McNicoll, Tim Page és Prema Raj.

Értékes támogatást kaptunk több intézménytől is. Jan Matti Dollbaum helyszíni kutatása a Brémai Egyetem Kelet-európai Tanulmányok Kutatóközpontja által szervezett és a Volkswagen Foundation által támogatott Tiltakozási akciók összehasonlítása a szovjet és posztszovjet érában − 2. rész című kutatási projektbe illeszkedett. A projekt finanszírozását a Német Oktatásicsere-Szolgálat és a Brémai Egyetem vállalta magára.

Morvan Lallouet köszönetet mond a Kenti Egyetemnek és a Gazdasági és Társadalmi Kutatási Tanácsnak (ESRC) a könyvben megjelenő kutatása felkarolásáért és finanszírozásáért.

Ben Noble köszöni az UCL Szláv és Kelet-európai Tanulmányok Iskolája (SSEES) munkatársainak és hallgatóinak a támogatását és a könyv írása alatt tanúsított türelmét. Nagyra értékeli a moszkvai Nemzeti Kutatóegyetem Közgazdasági Iskolája Alapkutatási Programjának támogatását is.

Magától értetődik, hogy az említett segítők közül senki nem felelős a tartalommal kapcsolatos esetleges problémákért. A három szerző mindegyike természetesen a másik kettőt hibáztatja a könyvben maradt hibákért.

1.

KICSODA ALEKSZEJ NAVALNIJ?

– Nem félsz?

Ez a kérdés jár Alekszej Navalnij fejében, amikor felszáll a Pobeda Airlines DP936 számú járatára a Berlin−Brandenburg repülőtéren 2021. január 17-én, vasárnap.1

A gép tele van újságírókkal, akik izgatottan kísérik Navalnijt, a negyvennégy éves korrupcióellenes aktivistát és ellenzéki politikust a hazautazásán. Feleségével, ügyvédjével és sajtótitkárával az utastérbe lépve jó néhány feltartott okostelefon közvetíti, próbálja megörökíteni a pillanatot. A világ figyel.

Navalnij derűs és optimista. De egyértelműen van oka a félelemre. Az orosz bűnüldöző szervek figyelmeztették, hogy ha visszatér Oroszországba, letartóztatják. 2014-ben egy állítólagos sikkasztás miatt felfüggesztett börtönbüntetést kapott, és most azzal vádolják, hogy megsértette a felfüggesztésnek az ítéletben megszabott feltételeit. Évekig tartó börtön vár rá.

Már az is kész csoda, hogy egyáltalán repülőre szállhatott. Utoljára önszántából 2020. augusztus 20-án ült repülőre Tomszkban, hogy visszatérjen Moszkvába. Köztisztviselők és önkormányzati képviselők üzleti tevékenységének kivizsgálásán dolgozott a szibériai városban.2 Részt vett az ellenzéki pártok szeptember 13-i regionális és helyi választások előtti kampányában is, abban a reményben, hogy sikerül legyőzniük a kormányzat által támogatott jelölteket.

De a dolgok rosszra fordultak a repülés során. Navalnijra olyan roham tört rá, hogy végül már ordított a gyötrő fájdalomtól.3 Az egyik utas szerint „nem tudott beszélni, csak sikoltozott”.4 Egy légiutas-kísérő megkérdezte, hogy van-e egészségügyi szakember a fedélzeten. Egy ápolónő jelentkezett. A gép személyzetével együtt elsősegélyt nyújtott, és megpróbálta Navalnijt az öntudatánál tartani.

A pilóta úgy döntött, hogy kényszerleszállást hajt végre a Tomszktól mintegy 750 kilométerre nyugatra, de még mindig Szibériában fekvő Omszkban, annak ellenére, hogy az ottani repülőtéren egy rejtélyes bombariasztás történt.5 Navalnijt hordágyon hozták le a gépről, és mentők szállították a kórház sürgősségi osztályára.

Sajtótitkára, Kira Jarmis elmondta, hogy Navalnij aznap mindössze egy fekete teát fogyasztott, a repülőtéren, műanyag pohárból, és ebbe tehettek mérget.6 Navalnij egészséges ember volt, nem volt ismert betegsége, nem dohányzott és keveset ivott. Nem olyan valaki tehát, akinél hirtelen rosszullétre lehet számítani.

Jarmis gyanúja ijesztően ismerős volt az orosz politikát figyelemmel követők számára. Az elmúlt években a Kremllel szemben kritikus közéleti személyiségek rendre megbetegedtek, és elterjedt az a vélemény, hogy megmérgezték őket.7 Navalnij számos ellenséget is szerzett az elit – üzletemberek, helyi politikusok, magas rangú tisztviselők – korrupciójával kapcsolatos vizsgálataival.8 A lehetséges gyanúsítottak listája hosszú volt.

A kórházba érkezésekor arról számoltak be, hogy Navalnij előzetes diagnózisa „akut pszichodiszleptikus mérgezés” volt.9 Lélegeztetőgépre tették, mesterséges kómába helyezték, és atropint adtak be neki.10 Az állapota az orvosok közlése szerint „súlyos, de stabil” volt.11 Megkezdődött a normál gyógykezelés.

Majd furcsa fordulat következett.

A kórházban egyre-másra tűntek fel a rendészeti szervek emberei, néhányuk közönséges utcai ruhában.12 Jarmis közlése szerint lefoglalták Navalnij valamennyi személyes holmiját.13

Amikor a repülőgép végül Moszkvába ért, már rendvédelmisek várták. Felszálltak a gépre, és utasították a Navalnijhoz legközelebb ülő utasokat, hogy maradjanak a fedélzeten, míg a többiek kiszállnak. Az egyik utas ezt furcsának találta: „Ekkor az ügy még nem tűnt bűnténynek […] a biztonságiak mégis egyértelműen akként kezelték.”14

Omszkban Navalnij felesége, Julija, nehezen jutott el a férjéhez, mert a kórház illetékesei szerint Navalnij nem járult hozzá egyértelműen a látogatásához.15 Az orvosok nem tájékoztatták készségesen a beteg állapotáról Navalnij csapatát sem, akik Németországba akarták átszállíttatni. Augusztus 21-én Omszkban landolt egy repülőgép, hogy Navalnijt a berlini Charité kórházba vigye.

Különös dologról számolt be Ivan Zsdanov, Navalnij és Julija Navalnaja közeli munkatársa is. Állítása szerint egy rendőrnő a kórház vezetőjével folytatott beszélgetés során azt mondta, hogy Navalnijra és a körülötte ülőkre egyaránt veszélyes anyagot „találtak”,16 de – „nyomozati titokra” hivatkozva – nem volt hajlandó megnevezni, hogy mi volt az.17

Ugyanezen a napon egy országos orosz lap szenzációs történetet tett közzé. Névtelenséget kérő forrásokat idézve azt állították, hogy a bűnüldöző szervek munkatársai követték Navalnijt Tomszkban. Megmérgezték? A források szerint „nem észleltek olyan szükségtelen vagy gyanús kapcsolatfelvételt, amely összefüggésbe hozható mérgezéssel”.18 A történetet széles körben úgy értelmezték, hogy az az orosz Szövetségi Biztonsági Szolgálat (FSZB) ellenőrzött kiszivárogtatása volt, hogy elhatárolódjon az esettől.19

Eközben az omszki orvosok felülvizsgálták az eredeti diagnózisukat.20 Most azt mondták, hogy Navalnij súlyos anyagcserezavar következményeitől szenved, nem mérgezés hatásaitól. A kórház főorvosa szerint ezt „a vércukorszint hirtelen csökkenése okozhatta a repülőgépen, ami eszméletvesztéshez vezetett”.21 Az orvosok azt is elmondták, hogy a Navalnij kezéről és hajáról vett mintákban az iparban gyakran használt anyag részecskéit találták, amelyek műanyag pohárból is származhattak.22 Mégis úgy ítélték meg, hogy Navalnij állapota „instabil”, és nem lenne helyénvaló Németországba szállítani. Navalnij személyi orvosa világos okkal szolgált: „Három napot várnak, hogy a testben ne maradjanak méregnyomok.”23 Julia Navalnaja közvetlenül Vlagyimir Putyinhoz fordult, hogy az elnök adjon engedélyt férje külföldre szállítására.24

A kezdeti ellenállás után Navalnijhoz engedett német orvosok úgy találták, megfelelő állapotban van ahhoz, hogy Berlinbe vigyék. Az orosz orvosok is beleegyezésüket adták, mondván, állapota „stabilizálódott”. A gép augusztus 22-én szállt fel Omszkból.

Két nappal a berlini érkezés után a német orvosok azt mondták, szerintük Navalnijt kolinészteráz-gátlóval mérgezték meg, olyan anyaggal, amely megbolygatja az idegrendszert.25 Lehetett közönséges növényvédő szer, vagy akár egy harci eszköznek számító idegméreg is. Ez a hír fokozta az orosz állammal szembeni gyanakvást.26

A kormányzat képviselői ingerülten hárították el az egyre növekvő számú támadást. „Miért tennénk ilyet? Ráadásul ilyen esetlen, amatőr módon?” – tweetelte augusztus 24-én Oroszország egyik vezető ENSZ-diplomatája.27 Szeptember elején az Állami Duma – az orosz parlament alsóháza – elnöke kijelentette, hogy „a Nyugat reakciója az »állítólagos« mérgezésre Oroszország elleni új szankciók bevezetését készíti elő, hazánk fejlődésének hátráltatása érdekében”.28 Eközben az orosz rendőrség – a jelek szerint – nem sietett az eset kivizsgálásával. A legfőbb nyomozó hatóságtól távoli regionális közlekedési rendőrség folytatott „előzetes vizsgálatot”.29 Rendőrök és az FSZB tisztviselői átvizsgálták azt a szállodát, ahol Navalnij Tomszkban tartózkodott, de a helyi sajtó szerint ez csak néhány napig tartott. Navalnijnak a rendőrség által kihallgatott munkatársai szerint minden a tétlenségre, vagy ami még rosszabb, a tények leplezésére utalt.30

Szeptember 2-án Angela Merkel német kancellár kijelentette: „nem kétséges”, hogy Navalnijt megmérgezték egy, a novicsok-csoportba tartozó idegbénítóval. Ezt az állítást később a Vegyifegyver-tilalmi Szervezet is megerősítette.31 Ugyanilyen idegmérget használtak Szergej és Julija Szkripal ellen az angliai Salisburyben, 2018 márciusában, a brit kormány szerint „minden bizonnyal” Putyin elnök által elrendelt merénylet során.32

Ahogy a korábbi mérgezési eseteket követően is történt, a nemzetközi reakció ezúttal is egyre hangosabbá és kritikusabbá vált az orosz állammal szemben. Merkel azt nyilatkozta, hogy a mérgezés „nagyon súlyos kérdéseket vet fel, amelyekre csak az orosz kormány tud válaszolni, és meg is kell válaszolnia ezeket”.33 Az orosz hatóságok erre azzal reagáltak, hogy mivel a mérgezés állítólagos bizonyítékát Németországban találták meg, a német hatóságok kötelessége együttműködni Oroszországgal, és bemutatni a gyanút alátámasztó bizonyítékokat.34

Az orosz kormányközeli médiában megjelent számos publikáció vitatta a vádat. Néhányan megkérdőjelezték, hogy történt-e egyáltalán mérgezés. Egy orosz újságíró egy egész könyvet írt a témáról.35 Mások szerint bár Navalnijt megmérgezhették, novicsokot nem használtak. Ezt állította Leonyid Rink vegyész, aki maga is dolgozott a novicsok-programban, és saját bevallása szerint a 90-es években el is adott ilyen anyagot bűnözői csoportoknak.36 Szerinte Navalnijt nem ilyen idegméreggel mérgezhették meg, mert attól meghalt volna.37 Egy másik vegyész, aki szintén részt vett a novicsok kifejlesztésében, úgy vélte, hogy a Navalnij által tapasztalt tünetek megfelelnek az idegméreg-mérgezés szimptómáinak.38

Egy további elmélet szerint bár novicsokot használhattak, azt nem Oroszországban, hanem Németországban adták be. Ezt a verziót Andrej Lugovoj, volt orosz parlamenti képviselő hangoztatta, aki a 2006-ban Londonban polónium-210 radioaktív izotóppal meggyilkolt volt FSZB-ügynök, Alekszandr Litvinyenko ügyében a fő gyanúsított volt.39

Szeptember 7-én Navalnijt felébresztették a kómából. Hihetetlenül gyorsan felépült. Szeptember 23-án kiengedték a kórházból, és a Fekete-erdőben folytatódott a rehabilitációja.40

Teltek a hónapok. Navalnij fokról fokra visszanyerte az erejét. Eközben mások, máshol a mérgezés kivizsgálásán dolgoztak. Hogyan és kik hajtották végre?

December 14-én a Bellingcat nevű online oknyomozó újságíró kollektíva közzétette az orosz The Insiderrel, a CNN-nel és a Der Spiegellel is együttműködve végzett nyomozás eredményeit.41 Állításuk szerint Navalnijt egy „mérgező anyagokkal dolgozó, erre szakosodott titkos FSZB-egység” mérgezte meg, amely évek óta követte őt, és talán már korábban is megpróbálta megmérgezni.

Felvett telefonbeszélgetések és repülési nyilvántartások alapján a vizsgálat nyomon követte ezeknek az FSZB-ügynököknek a mozgását, amely gyakran rejtélyes azonosságot mutatott Navalnij mozgásával.

Ha mindezt idáig szenzációsnak mondanánk, a most következőket már szürreálisnak kell tartanunk. December 21-én Navalnij közzétett egy videót egy telefonhívásról, amelyet közvetlenül a Bellingcat-vizsgálat eredményeinek közzététele előtt folytatott.42 Ennek során Konsztantyin Kudrjavcevvel beszélt, aki a nyomozás szerint részt vett a gyilkossági kísérletben. Magát az FSZB volt vezetője asszisztensének kiadva Navalnijnak sikerült rávennie Kudrjavcevet, hogy operatív részleteket tárjon fel. „Az alsónadrág […] a belső oldal […] ahol az ágyék van”, ott volt a novicsok – mondta Kudrjavcev.43

Újabb Kremlre mutató jel. Válaszul Putyin december 17-én azt a csípős megjegyzést tette, hogy ha az FSZB meg akarta volna ölni Navalnijt, „elvégezték volna a munkát”.44 Míg egyesek számára ez egyáltalán nem úgy hangzott, mint a vád teljes elutasítása, az orosz hatóságok hevesen tagadták, hogy közük lenne a merénylethez. Ugyanakkor továbbra is csekély érdeklődést mutattak a felelős megtalálása iránt. Nem indult büntetőeljárás.

Egyik régi munkatársa szerint Navalnij „egyre jobban meg volt győződve Putyin érintettségéről, és ezért arra koncentrált, hogy megpróbálja leleplezni az elnököt”.45 Az egyik állítólagos tettessel folytatott telefonbeszélgetésen túlmenően próbált mélyebbre ásni Putyin vélelmezett korrupciós ügyeiben és feltételezett rejtett vagyonának a felderítésében. Ez egyértelmű váltás volt Navalnij részéről. Egy közeli munkatársa szerint „Alekszej azt szokta mondani, hogy amikor már Putyinról írunk, akkor az lesz az utolsó nyomozásunk”. Tudta, hogy ezzel átlépi a vörös vonalat, és felkorbácsolja az elnök haragját.46

Navalnij 2021. január 13-án jelentette be, hogy vissza kíván térni Oroszországba.47 Azt mondta, számára soha nem volt kérdés, hogy visszatérjen-e. Nem ő döntött úgy, hogy elhagyja a hazáját, hanem a megölésére tett kísérlet következtében került Németországba. Nem száműzetésből tér vissza, hanem egyszerűen befejezi a 2020. augusztus 20-án Tomszkban megkezdett, félbeszakadt moszkvai útját.

* * *

Miután január 17-én a Pobeda Airlines járatán átverekedte magát az újságírókon, Navalnij elfoglalja helyét a felesége mellett. Miközben a gép kelet felé, Moszkvába tart, a Rick és Morty című vicces amerikai rajzfilmsorozat filmjeit nézik. Az adott helyzetben nehéz lenne ennél élesebb kontrasztot kiagyalni.

KICSODA ALEKSZEJ NAVALNIJ?

Sok dualista kommentár kísérte Navalnij visszatérését Oroszországba 2021 januárjában: fehér-fekete, jó-gonosz, Navalnij kontra Putyin. Ez a leegyszerűsített látásmód a hidegháborús korszak bináris politikai logikájának maradványaként máig jellemző az Oroszországgal kapcsolatos nyugati kommentárokra. Megfelel a régi hagyománynak, az egyfelől ideológiák által formált, másfelől a tudatlanságból fakadó nézetnek, amely szerint Oroszország sötét és titokzatos idegen ország, ahol diktátorok uralkodnak a rabszolgává tett tömegek felett.

Gyorsan kiderült, hogy ez az egyszerű narratíva ezúttal nem működik. Januárban az Amnesty International Navalnijt „lelkiismereti fogolynak” nyilvánította.48 Néhány héttel később azonban az emberi jogokat védő civil szervezet úgy döntött, visszavonja ezt a döntését – ami összezavarta azokat az embereket, akik Navalnijt feddhetetlen hősnek tekintik, aki felvette a harcot Putyinnal. Az Amnesty Navalnij egyes korábbi írásai alapján változtatta meg a véleményét, amelyek a szervezet véleménye szerint „gyűlöletet, diszkriminációt, erőszakot vagy ellenségeskedést szítanak”.49

Ezeken az általános erkölcsi értékeléseken túl Navalnijt történelmi alakokkal is összehasonlították. A média tudósításait azzal fűszerezték, hogy rendszeresen felvetették: ő lenne a mai Oroszország Nelson Mandelája vagy Alekszandr Szolzsenyicinje? De ezek az összehasonlítások inkább elfedik, mint felfedik, hogy ki is ő. Navalnij az Navalnij. A párhuzamok keresése valójában arról árulkodik, hogy Oroszországon kívül milyen keveset tudnak róla.

Ahhoz, hogy megértsük őt, röviden vissza kell mennünk a kezdetekhez.

NAVALNIJ NAVALNIJ ELŐTT

Alekszej Navalnij 1976. június 4-én született, Moszkvától nyugatra, egy Butiny nevű faluban. Apja a szovjet hadsereg tisztje volt, anyja könyvelő. Anya és fia követték az apa gyakori költözéseit egyik katonai állomáshelyről a másikra.

A családban nem mindenki támogatta teljes szívvel a szovjet rendszert. Apja hallgatta az Amerika Hangját, a nagyanyja pedig szenvedélyesen gyűlölte Lenint.50 A Navalnij család közvetlenül átélhette a rendszer egyik fő kudarcát: apja Ukrajnából származott, a fiatal Navalnij pedig a nyarak nagy részét a nagymamájánál töltötte, egy Csernobil közelében lévő faluban. 1986-tól, amikor a régió lakhatatlanná vált, már nem járt oda.51

A Szovjetunió összeomlásakor, 1991-ben Navalnij tizenöt éves volt. Nem sok jó emléket őriz a korábbi évekről. Erről a témáról beszélve leginkább az alapvető termékeket megvásárolni akaró emberek hosszú sorait emlegette. Emlékezett a zsebükben párttagkönyvet hordozó kommunisták képmutatására is: ők dicsérték a rendszert a leghangosabban, de azok is ők voltak, akik a legtöbb irigységgel néztek a Nyugatra. Az eszmék alatt Navalnij szerint az általa ismert Szovjetunióban csak képmutatás, „csalás és ámítás” volt.52

Nem voltak illúziói a kommunizmusról. Rajongott a rockzenéért, és azokat a népszerű televíziós műsorokat nézte, amelyek kritikusan viszonyultak a szovjet rendszerhez. Állítása szerint ezek határozták meg az első politikai identitását. „Tizenhét évesen úgy tűnt számomra, hogy kialakultak a politikai nézeteim. Büszkén hirdettem őket mindenkinek.”53 Liberális volt. A „liberális” szó különböző kontextusokban mást és mást jelent. Például az Egyesült Államokban egészen mást fed, mint amilyen értelemben az Egyesült Királyságban használják. A kilencvenes évek Oroszországában azokra értették, akik az országot nyugati mintára szabadpiaci gazdasággá és jogállami demokráciává kívánták átalakítani. A liberálisok az egyéb nézetkülönbségeiktől függetlenül elfogadták ezt az alapvető célt, és mindannyian meggyőződéses szovjetellenesek voltak.

A részleteket illetően viszont sokkal bonyolultabb volt a helyzet. Egyes liberálisok hatalmon voltak, mások ellenzékben. Egyesek liberálisoknak, mások demokratáknak nevezték magukat. Voltak köztük technokraták, értelmiségiek vagy egyszerű aktivisták. Egyesek a kapitalizmusra történő fokozatos áttérés, mások a radikális „sokkterápia” hívei voltak. Egy részük demokrata elveket vallott, mások szerint Oroszországnak erős kézre van szüksége a liberális demokráciába és a kapitalizmusba való átmenethez.

Fiatalkorában Navalnij a liberalizmus radikális fajtájával értett egyet. Támogatta Oroszország első elnökét, Borisz Jelcint és reformer csapatát. Saját bevallása szerint hangosan helyeselte Jelcin gazdaságpolitikáját a társadalom legkiszolgáltatottabb csoportjainak okozott szenvedések ellenére. Kevés fenntartása volt a Jelcin-adminisztráció tekintélyelvű tendenciáival kapcsolatban. Később megbánta ezt, és elismerte, hogy a reformerek vetették el Putyin autoriter uralmának magvait.54

1993-ban, a középiskola befejezése után, Navalnij megkezdte tanulmányait a moszkvai Népek Barátsága Egyetemen (RUDN), épphogy lemaradva a Moszkvai Állami Egyetemre, az ország legrangosabb egyetemére való felvételről. Jogot tanult, majd értékpapír-kereskedői képesítést is szerzett. Az egyetemen kezdtek kétségei támadni a liberalizmussal kapcsolatban, és a nacionalizmus felé hajlott. Az oroszországi liberális pártok ekkor már hanyatlottak. Navalnijnak úgy tűnt, hogy a „liberális projekt” már nem vonzza az embereket. Miért? Mert az orosz liberálisok szociális ügyekben még engedékenyebbek voltak, mint európai társaik, különösen a bevándorlást illetően.55

Bár Navalnij határozott politikai nézetekkel rendelkezett, és figyelemmel kísérte a híreket, ekkor még nem volt aktivista. Az egyetemen azt gondolta, hogy a „végzettség megszerzése, az elhelyezkedés és a gyors meggazdagodás” a prioritási sorrendje.56 Fiatalon kezdett dolgozni, tanulás mellett. Első munkahelye az Aeroflot Bank volt, ezután egy ingatlanfejlesztő céghez ment át.57 „Ott dolgozva belülről láttam a dolgok működését, hogy hogy épülnek fel a közvetítő cégek, és hogyan mozog a pénz ide-oda” – mondta Julia Ioffe újságírónak 2011-ben.58

A kilencvenes évek végén Navalnij több vállalkozást alapított, ami lehetővé tette számára, hogy a legtöbb orosz által elérhetetlen, hallomásból sem ismert összegeket keressen. „Jó hónapokban” négy-ötezer dollárt is keresett.59 Szülei is csatlakoztak a kilencvenes évek új középosztályához. Egy, a Moszkvai Területen működő, fonott termékeket készítő gyár tulajdonosai lettek.

Navalnij jól képzett és olvasott. De, amint Keith Gessen író rámutatott, „nem értelmiségi származású”. A hivatásos katonákat – Navalnij apja is az volt – Oroszországban nem tekintik annak. De Navalnijt a stílusa is elválasztja az értelmiségtől:

„Navalnij rendkívül intelligens, választékosan és világosan fogalmaz, sőt kifejezetten jól ír […] de nincs meg benne az udvariasság, a körülírás képessége, az értelmiségire jellemző meggondoltság […] Nincs rejtett mélység, nincs belső dialógus, amelyet Navalnij, amikor beszél, megpróbálna összefoglalni. Amit mond, azt is gondolja; amit látsz, azt kapod.”60

Ugyanakkor úgy tűnik, hogy Navalnijt mély morális meggyőződés hatja át. Sok szlogenje erről tanúskodik. Blogjának alcíme régebben „a jó és a semlegesség közötti utolsó csata” volt, és a YouTube-videóit általában a „Regisztrálj a csatornánkra! Itt az igazságot mondjuk el.” szöveggel zárja. Amikor 2020-as megmérgezése után Navalnijt a kilencvenes évek egyik orosz filmjéből vett kultikus idézettel megkérdezték, hogy „miben rejlik az erő?”, habozás nélkül rávágta azt, amit a film hőse is válaszolt: „Az erő természetesen az igazságban rejlik. Bocsásson meg, de ez egészen triviális, hogy az erő az igazságban és az önbizalomban rejlik.”61

Navalnij politikus. Az évek során a nyugati demokrata, jobbközép politikusokra emlékeztető közszereplővé képezte magát.

Családszerető ember, és e tekintetben meglehetősen hagyománytisztelő. Bár nem templomjáró, ortodox keresztény. 2001 óta él házasságban Julija Navalnajával (leánykori nevén Abroszimova). Néhány évvel korábban Törökországban, egy nyaralás során ismerték meg egymást. Julija nemzetközi közgazdaságtant tanult, de csak rövid ideig dolgozott.62 Két gyermeküket, a 2000-ben született Darját és a 2008-ban született Zahart otthon nevelte. „Politikusfeleségnek” tartja magát, és soha nem adta jelét annak, hogy bármiféle saját közéleti ambíciót táplálna.63

A hagyományos családkép és a magát konzervatívnak deklaráló önmeghatározás ellenére Navalnijnak olyan progresszív nézetei is vannak, amelyek távol állnak a többségi véleménytől. Támogatja például az azonos neműek házasságát, ami Oroszországban meglehetősen elutasított álláspont.64 Nem szereti az értelmetlen dolgokat, és üzletszerűen gondolkodik. A Kreml-párti bulvárlapok előszeretettel hangsúlyozzák, hogy drága, márkás ruhákat visel, és külföldön tölti a szabadságát. De más kifogásolnivalót nemigen találnak. Az életmódja jóval költségesebb annál, mint amit egy átlagos orosz megengedhet magának, és ennek tudatában van.65 Messze elmarad viszont attól a luxustól, amiben az általa vizsgált sok kormánytisztviselő él.

Navalnij gyors eszű, megnyerő és szellemes. De heves vérmérsékletű is. Gyakran lényegre törő és nyers. Számos nyilvános vitába keveredett újságírókkal, volt szövetségeseivel és más politikusokkal. A moszkvai liberális politika és média világában, de azon messze túl is megosztó személyiségnek számít.

ÖSSZETETT SZEMÉLYISÉG

Navalnij a különböző emberek számára nem ugyanazt testesíti meg. Egyesek szerint demokratikus hős, aki bátran kiáll Putyin autoriter rendszerével szemben. Sokan az ellenzék vezetőjének tekintik. Mások szemében áruló, a CIA által fizetett ügynök, a haza ellensége. Megint mások nacionalistának vagy idegengyűlölőnek tartják.

Elég egy gyors pillantást vetnünk Navalnij szavaira és tetteire ahhoz, hogy megértsük, mi zavarja össze az embereket. Liberális, aki nacionalista, sőt rasszista kijelentéseket is tett. Korrupcióellenes aktivista, akit sikkasztás miatt ítéltek el. Patrióta, aki az orosz hatóságok ellen szankciókat szorgalmaz. Elismert demokrata, aki a mozgalmát erős kézzel vezeti. Azt akarja, hogy Oroszország „boldog legyen”, de maró gúnnyal támadja az ellenfeleit, és ritkán hátrál meg.

Miután Navalnij sokakat inspiráló, összetett személyiség, a legkülönbözőbb rétegekből jövő emberek egyaránt belelátják a reményeiket, csalódásaikat és gyanúikat. Azok számára, akik Oroszország jövőjeként tekintenek rá, az elvárás puszta súlya előrevetíti a csalódást. Ezt a problémát tetézi, hogy nincsenek más, hozzá hasonló, jól ismert, karizmatikus, médiatudatos ellenzéki politikusok a rendszerben, amely rosszul kezeli a sajátjától eltérő véleményeket.

NAVALNIJ HÁROM DIMENZIÓJA

Hogy tudunk eligazodni Alekszej Navalnij bonyolult világában? Történetét három különböző úton haladva mondjuk el: a korrupcióellenes aktivista, a politikus és a tiltakozó bemutatásával. Ha a mai orosz politikában elfoglalt helyét próbáljuk meghatározni, ezek a karrierje legfontosabb dimenziói. De tovább is nézünk, és megvizsgáljuk Navalnij és a Kreml viszonyát is. Bebizonyítjuk, hogy nemcsak az orosz politikai vezetés hatott Navalnijra, hanem ő is alakította a Kremlt.

Ez a konfrontáció Oroszországban sok embert arra kényszerített, hogy válasszon az oldalak közül, és határozza meg saját prioritásait. Sokan például úgy vélekednek, hogy Navalnij vitatható kijelentéseivel egyelőre nem kell foglalkozni. A legfontosabb cél most Putyin leváltása. Ahogy Jevgenyija Albac vezető orosz újságíró, Navalnij közeli barátja megfogalmazta: „Visszatértünk a fekete-fehér politikához. Van egy gonosz birodalom, és vannak az alapvető jogaikért küzdő emberek. Navalnij az utóbbiak vezetője. A másik oldalon állnak Putyin nyugati támogatói és a vele együttműködők Oroszországon belül.”66 Ha az orosz politika jelenlegi helyzetét ennél bonyolultabban írjuk le, az úgy is értelmezhető, hogy Navalnij támogatottságát próbáljuk gyengíteni. Ezzel vádolják Navalnij támogatói az orosz állami médiát, amikor történetének sötétebb oldalait említik.

Bármilyenek is a szimpátiáink vagy az ellenérzéseink Navalnij politikai elképzeléseinek és karrierjének adott vonatkozása iránt, mindig szem előtt tartjuk, hogy nem vagyunk az orosz politika harcterén. Mi magunk, nem orosz kutatókként, az orosz politikával kapcsolatos megfigyeléseinkre támaszkodva a szürke árnyalatait elemezzük; nem gondoljuk azonban, hogy ez a komplexitásról szóló vita most a legfontosabb helyszíni feladat Oroszországban.

MIÉRT KELL NAVALNIJRA KONCENTRÁLNI?

Oroszország néhány elemzője azt állítja, hogy egyáltalán nem kell megérteni Navalnijt. Szerintük csak a strukturális feltételek számítanak, és Navalnij ezeknek a terméke.

Néhány körülménynek tényleg nagy szerepe volt abban, hogy Navalnij az lett, aki. Az első ezek közül a korrupció. A hatalom és a pénz mindenhol vonzza egymást. Oroszországban azonban az elit korrupciója központi szerepet játszik abban, hogy Putyin miként tartja fenn a hatalmat. A kilencvenes évek „oligarchái” – a jó kapcsolatokkal rendelkező szupergazdagok, akik korábban az orosz államot uralták – nem tűntek el. Egyszerűen a hatalmat fenyegetőkből a hatalmat stabilizálókká váltak.67 Általánosságban elmondható, hogy a korrupció terjedése a Navalnijhoz hasonló, mind a jogban, mind a pénzügyekben járatos, a bonyolult tulajdonosi struktúrákat követni képes embereket kiváltságos helyzetbe hozza azáltal, hogy kérdőre vonhatják a hatóságokat.

Oroszország gazdag erőforrásokban, és magasan képzett népességgel rendelkezik, de az elosztás tekintetében nagyon egyenlőtlen a társadalom. Nagyrészt az emelkedő olajáraknak köszönhetően Putyin első két ciklusában jelentősen nőtt az életszínvonal, a 2010-es évek közepétől viszont már csak stagnált. Ennek ellenére Oroszországnak több mint 250 000 dollármilliomosa van, miközben tízmilliók szegénységben élnek.68 Az égbekiáltó korrupció és a sok tisztviselő által élvezett luxus megmutatása különösen hatékony akkor, ha sok polgár nem engedheti meg magának a normális, szerény életet sem.

De vannak korlátai annak, hogy az emberek mennyire képesek beleszólni a politikába. Egyrészt Oroszországnak autoriter politikai rendszere van. Nincs betiltva az ellenzék. Az úgynevezett „rendszeren belüli ellenzék” pártjai Putyin pártja, az Egységes Oroszország mellett indulhatnak a választásokon. Ezek az ellenzéki pártok bírálják a kormányt, és vonzzák az elégedetlen szavazókat. Nem vitatják azonban az elnök hatalmát, és ha túl ellenzékiekké válnak, ugyanazokkal az akadályokkal és manipulációkkal kell szembenézniük, amelyeket a hatalom más potenciális kihívókkal szemben alkalmaz.

Egy olyan embernek, mint Navalnij, különösen megnehezíti a dolgát az a tény, hogy sok orosz bizalmatlan általában a politikával szemben. Még bizalmatlanabb, mint sok nyugati ország polgárai. Ez részben a kilencvenes évek történéseinek a következménye Oroszországban. A politikai verseny gyakran agresszív és destruktív volt. Úgy tűnt, hogy a pártok és a politikusok inkább magánérdekeket, köztük bűnözői érdeket képviselnek, és nem az emberek érdekeit. A politika sokak számára szitokszóvá vált. Abban a valószínűtlen esetben tehát, ha valaki képes leküzdeni a Kreml által elé állított összes akadályt, még mindig nehéz elnyernie a választók bizalmát. Még akkor is ez a helyzet, ha sokan gondolják úgy, hogy nagy szükség van a változásra.

Navalnij helyett nem kellene tehát inkább a korrupcióról, az egyenlőtlenségről és az autoriter hatalomgyakorlásról szólnia ennek a könyvnek? Bizonyos értelemben épp ezekről szól. Navalnij politikusi és aktivista karrierjének nyomon követése lehetővé teszi számunkra, hogy megértsük azokat a dolgokat, amelyek a mai Oroszországot olyanná teszik, amilyen.

Annak ellenére, hogy Navalnij máskor és más helyen nem lenne Navalnij, mégsem csak az ország történelmének a terméke. Ahhoz, hogy valaki komoly kihívóvá válhasson ebben a környezetben, bátorságra, kreativitásra és sok észre van szükség. Navalnij mindezekkel rendelkezik, és ezért emelkedik ki. A Kreml is tudja ezt, és ennek eredményeként alkalmazkodott Navalnijhoz.

Az általunk használt olyan kifejezések, mint a „Kreml” vagy a „hatóságok”, természetesen meglehetősen általánosak, és eltakarhatják az orosz politikai intézmények összetettségét. Kutatókként tisztában vagyunk az általános kifejezések használatának azzal a hátrányával, hogy homályban hagyják a fontos részletkérdéseket. Néha mégis célszerű gördülékenyebbé tenni velük az elemzést, különösen azokban az esetekben, amikor a bennük foglalt részletek nem fontosak a szóban forgó kérdés szempontjából.

KI TÁMOGATJA NAVALNIJT?

A Kreml-barát média régóta állítja, hogy nyugaton eltúlozzák Navalnij jelentőségét, Oroszországban ő valójában nem is olyan fontos. De mit mondanak erről a számok?69

Miután Navalnij 2021 elején visszatért Oroszországba, az elfogadottsága körülbelül 20 százalékos volt, míg az emberek jó 50 százaléka elutasította a tevékenységét. Ezek azonban az orosz társadalom egészében mért átlagok. A 18–24 éves korosztályba tartozók sokkal kedvezőbben vélekednek róla – több mint egyharmaduk helyesli a tevékenységét.

Az életkorral ellentétben az emberek iskolázottsága szinte semmilyen szerepet nem játszik ebben. Navalnij támogatottsága az egyetemi végzettséggel rendelkezők körében nem sokkal magasabb, mint a diplomával nem rendelkezőkében. Gyakorlatilag nincs különbség a nagyvárosokban élők és a vidéki lakosok véleménye között sem. A lakossági felmérések egyértelműen azt mutatják, hogy Navalnijt nemcsak az orosz városokban tekintik komoly politikai tényezőnek.

Egészen más arányokat kapunk viszont, ha figyelembe vesszük az emberek elsődleges információforrását. A Telegram üzenetküldő és közösségimédia-alkalmazás felhasználói között lényegesen magasabb a támogatók aránya, mint az azt nem használók között. Az elsősorban az állam által ellenőrzött televízióból tájékozódók kétharmada elutasítja Navalnijt. Putyin politikai rendszerének számos kritikusa azt állítja, hogy ez a propaganda hatása. Az állami televízió agymosást végez – érvelnek. Az biztos, hogy sok a propaganda. De a társadalom jelentős része valóban és őszintén Putyint támogatja, és mély bizalmatlanság él bennük azok iránt, akik szembeszállnak vele, és megkérdőjelezik a status quót. Ez a kapcsolat Putyin és támogatói között egyforma mértékben alapul az érzelmeken és a Putyin-korszak első évtizedének máig érezhető életszínvonal-javulásán. Pontosan azért, mert nem puszta propaganda eredménye, ezt a kapcsolatot nehéz elszakítania bármely kihívónak.

Navalnijnak mégis épp ez a célja: létrehozni a lehető legszélesebb koalíciót Putyin ellen a korrupcióra mint olyan ügyre összpontosítva, amely kikezdheti az elnök támogatottságát. Egyszerű üzenet, de a komplex politikai figurának csupán egyik dimenziója.

* * *

REPÜLŐGÉP MOSZKVA FELETT

A DP936-os járat megkezdi a leereszkedést a moszkvai Vnukovó repülőtérre. Navalnij több ezer támogatója gyűlt össze – de a rohamrendőrség is ott van.70

A pilóta ekkor bejelenti: a gép „műszaki problémák” miatt nem szállhat le a menetrend szerint Vnukovón. Ehelyett a Seremetyjevói repülőtéren fognak landolni, „ahol nagyon jó az idő!” – teszi hozzá. A hangján érezhető, hogy közben mosolyog.71

Minden kamera Navalnijra irányul, amikor kilép a gépből, és a terminál felé tart. Mivel a hatóságok a feltételes szabadlábra helyezése feltételeinek megsértésével vádolják, elkerülhetetlennek tűnik az, ami történni fog. Az útlevél-ellenőrzésnél Navalnijt őrizetbe veszik.

Egy Moszkva északi részén álló börtönbe szállítják. Másnap rögtönzött bírósági tárgyalást rendeznek egy rendőrőrsön. Navalnij ügyvédje alig két órával előtte kap róla értesítést. Navalnij az egész eljárást „elképesztő abszurditásnak” nevezi.72

A bíróság előzetes letartóztatásba helyezi, és február 2-ra tűzi ki az ügy tárgyalását. Azon a napon a bíró dönt arról, hogy a 2014-ben, az úgynevezett Yves Rocher-ügyben sikkasztásért hozott ítélet felfüggesztett büntetését tényleges, rács mögött letöltendőre kell-e változtatni.

„NEM FÉLEK”

Navalnij sorsa az orosz állam könyörületétől függött.

Mielőtt elérte az útlevél-ellenőrzést, és sor került a letartóztatására, megállt, és rövid nyilatkozatot adott az ideális háttér, a Kremlt és az orosz nemzeti zászlót ábrázoló óriásplakát előtt.

Még ekkor is optimista volt, hiszen újra orosz földön állt. „Ez az én hazám, és az én döntésem volt, hogy visszatérek. A mai az elmúlt öt hónap legjobb napja számomra […] Nem félek […] és arra kérlek benneteket, hogy ti se féljetek.”73

2.

A KORRUPCIÓELLENES AKTIVISTA

Krasznodari határterület, Gelendzsik üdülőváros mellett, északnyugati irányban ötórányi autóútra Szocsitól, a 2014. évi téli olimpia helyszínétől.

Kamerával felszerelt drón repül a Fekete-tenger felett, közel a partvonalhoz. Elöl fákkal borított tengerpart, és egy hatalmas épület. 17 691 négyzetméteres alapterületével ez a legnagyobb magánkézben lévő oroszországi lakóépület. A hozzá tartozó telek mérete a Monacói Hercegség területének 39-szerese.1

Föld alatti jégkorongpálya. Arborétum. Helikopter-leszállóhelyek. „Aqua-diszkó.” Szőlőbirtok. Egy privát kaszinó. Amfiteátrum. Titkos alagút a tengerpartra.

Egy Bond-film gonosz krőzusának az odúja mindez?

Nem. Navalnij Korrupcióellenes Alapítványának (FBK)2 vizsgálatából az derül ki, hogy ez Putyin palotája. Túlzás nélkül ez Oroszország legtitkosabb és legszigorúbban őrzött létesítménye. Nem vidéki ház, nem nyaraló, nem rezidencia – ez egy egész város, vagy inkább királyság.

A 2021. január 19-én a YouTube-on megjelent, játékfilm hosszúságú oknyomozó dokumentum azonnali sláger. Megtekintőinek száma január 28-ig elérte a megdöbbentő 100 milliót.3 Február elejére Oroszország teljes felnőtt lakosságának már több mint egynegyede látta.4

A videó részletesen tájékoztat a palota és a környező terület elképesztő luxusáról. A pénzügyi kapcsolatok szövevényes hálóját is bemutatja, amelynek az FBK állítása szerint az a célja, hogy elrejtse mindennek a végső haszonélvezőjét: Oroszország elnökét. Navalnij és csapata szerint ez „a világ legnagyobb vesztegetési ügye”.5

Navalnij vizsgálatának egy apró részlete, egy 700 euró értékű olasz vécékefe a későbbi tüntetések szimbólumává válik. Navalnij csapata szerint ráadásul ezt a kefét nem is a palotába, hanem a birtokhoz tartozó szőlőültetvény számára vásárolták.

Vlagyimir Putyin tagadta a vádakat: „Semmi, amit a tulajdonomként mutattak be, nem az enyém vagy közeli rokonaimé, és soha nem is volt az.”6 Arkagyij Rotenberg orosz milliárdos a sajtónak azt mondta, hogy ő az ingatlan tulajdonosa. Szerinte „igazi kincs egy gyönyörű helyen”, és azt tervezte, hogy szállodává alakítja, mivel „elég sok szobája van”.7

Az FBK vizsgálatai közül a Putyin-palota messze a legismertebb. De Navalnij korrupcióellenes munkája hosszú múltra tekint vissza. Valójában a hazai és nemzetközi elismerést először ezzel a tevékenységével vívta ki.

Ezt a történetet meséljük most el. Azt, hogy egyszerű bloggerből és kisebbségi részvényes aktivistából hogyan vált a világ egyik leghíresebb korrupcióellenes kereszteslovagjává. Bemutatunk néhány kulcsfontosságú szereplőt azok közül, akik útközben csatlakoztak hozzá, és a sok nehézséget, amelyekkel szembesültek, a rendvédelmi tisztviselők zaklatásától kezdve ismeretlen gengszterek fizikai támadásaiig. Szemügyre vesszük a Navalnijjal szemben felhozott vádakat: többek között azt, hogy vállalati érdekek fizetett képviselője, vagy hogy önző módon keres, illetve konstruál olyan ügyeket, amelyekre a politikai karrierjét építheti.

„KIÉ A SZURGUTNYEFTYEGAZ?”

Szurgut egy város Nyugat-Szibériában, északkeleti irányban háromórányi repülőútra Moszkvától.

2008. április 30. van, javában zajlik a Szurgutnyeftyegaz olajtársaság részvényeseinek éves közgyűlése. A Vedomosztyi című üzleti napilap „az ország egyik legzártabb olajvállalatának” nevezi.8 Kb. 350 ember ül a teremben.9

Miután Vlagyimir Bogdanov vezérigazgató befejezi beszámolóját a társaság elmúlt évi eredményeiről, megkérdezi, van-e kérdés a hallgatóság részéről. Egy ember indul a színpad felé. Alekszej Navalnij az.

– Kié a Szurgutnyeftyegaz?

A vállalat vezetői megdöbbennek. Nem szoktak ilyen, a vállalati tulajdonosi szerkezet átláthatóságának hiányára utaló kérdéseket feltenni nekik a nyilvánosság előtt.

Navalnij még két kérdést tesz fel. Miért ilyen alacsony az osztalék? Miért olyan nehéz hozzáférni a társaságra vonatkozó információkhoz, beleértve az éves jelentést is, amelyet csak a távoli Szurgutban, közvetlenül a közgyűlés előtt olvashattak el a résztvevők?

Kínos csend. Aztán a semmiből taps hangzik. A hátsó sorokban ülő részvényesek egy elszigetelt csoportja támogatja Navalnij kritikus kérdéseit.

Ez Navalnij mint kisebbségi részvényes aktivista. 2007-ben kezdi ezt a tevékenységet. Vállalatok, köztük többségi állami tulajdonban lévő cégek részvényeinek megvásárlásával egyszerre két dolgot is megkap: hozzáférést ezeknek a társaságoknak a gazdálkodásával kapcsolatos információkhoz, és lehetőséget arra, hogy kínos kérdéseket tegyen fel, mint most a Szurgutnál. Az információkat arra is felhasználhatja, hogy bíróság elé vigye a vállalatokat, akár további információk megszerzése, akár közvetlen elszámoltatás céljából.10 Jogi és pénzügyi végzettsége segíti eligazodni ebben a világban.

De a következő lépés sem kevésbé fontos: Navalnij nyilvánosságra hozza az információkat LiveJournal-blogján, ami létfontosságú platform. „A blogom csak azért létezik, mert cenzúra van a médiában” – mondta egy magazinnak 2011-ben.11 A blogot 2006 márciusában kezdi, egyszerűen azért, hogy feltegye az Eho Moszkvi rádióállomáson általa vezetett műsor átiratát. Idővel azonban a blog sokkal nagyobb szerepet kap.

„A BLOGOK MŰKÖDNEK”

A blog lehetővé teszi Navalnij számára, hogy széles körben megismertesse az orosz médiában nem tárgyalt ügyeket, beleértve a részvényesi tevékenységét is. A közösségi média korai formájaként a blog lehetővé teszi számára, hogy közösséget hozzon létre azokból, akiket érdekel a homályba burkolt vállalati ügyek felfedése, és azokból, akik ebben segíteni is hajlandóak.

„A blogok működnek. A blog saját, interaktív médium. Ha azt írom, hogy »Srácok, kell találnom egy szakembert az épülettervezés terén, hogy elemezzek egy korrupciós ügyet, ami az építőiparban zajlik«, akkor a blogon keresztül találok ilyen szakembereket. Ha szükséges, megkérhetek mindenkit a blogon keresztül, hogy küldjenek bejelentést a [Szövetségi] Monopóliumellenes Szolgálatnak, és ezrek fognak írni. A blog univerzális eszköz […] Az online és az offline a blog révén egyesül.”12

A Gazprom energiaóriás elleni egyik kampányában Navalnij azt állította, hogy több mint 500 ember vett részt a vizsgálatban.13 A közösségépítés egy másik példájaként Navalnij létrehozta a Kisebbségi Részvényesek Egyesületét, hogy összegyűjtse a szükséges know-how-t és koordinálja a teendőket.14

Blogbejegyzései nagyot durrannak. Nyomon követhető a folyamat, amelynek során egyre nő a hatásuk. Egy 2008. augusztusi bejegyzéshez 235 hozzászólás érkezik.15 2008 decemberében írt bejegyzéséhez már 832 ember szól hozzá.16 2009 novemberében 1394 észrevételt kapott.17 Az egyik 2010. novemberi bejegyzése mindezeken túltesz: 8965 kommentet kapott.18 Ezek persze csak nyers mérőszámok. Navalnij láthatóságának és hatásának erősödését azonban egyértelműen bizonyítja az, hogy 2011 végén naponta 55 ezer ember olvasta a blogját.19

Olyan esetekről írt, amelyekről tudta, hogy az olvasókat fel fogják bosszantani, és ez működött. „A témának visszhangot kell keltenie. Amikor a blogomon 2008-ban az orosz olajvezeték-monopóliumról, a Transznyeftyről leírtam, hogy nem hajlandó közölni, milyen karitatív célokra fordított két év alatt félmilliárd dollárt, több száz felháborodott ember reagált.”20

A Transznyefty egy másik általa vizsgált ügyében 2010-ben Navalnij azt állította, hogy a Kelet-Szibéria–Csendes-óceán csővezeték építése során legalább 4 milliárd dollárt loptak el. Ez a vezeték az orosz kőolaj ázsiai–csendes-óceáni piacokra történő eljuttatásában kulcsfontosságú. Honnan származtak Navalnij információi? A költségvetési források felhasználásának nyomon követéséért felelős szövetségi Számvevőszék 2008-ban végrehajtott ellenőrzésének kiszivárgott jelentéséből. A Transznyefty azzal intézte el az ügyet, hogy közölte: ez a vizsgálat a beruházási projekt elleni kampány része.21

Navalnij állításai akkora felháborodást váltottak ki, hogy Vlagyimir Putyin, aki akkor miniszterelnök volt, nyilvános beszédben szólította fel az ügyészséget, hogy indítson nyomozást.22 Erre azonban sohasem került sor. 2011 szeptemberére Putyin már egészen máshogy állt a dologhoz. Azt mondta, hogy a Transznyefty vezetése nem lopott, hanem más célra használt fel bizonyos forrásokat, mint amire eredetileg szánták őket.23

2011 februárjában egy moszkvai bíróság a Transznyefty menedzsmentjével szembeni tiltakozások nyomán elrendelte, hogy a vállalat hozzon nyilvánosságra további információkat az üggyel kapcsolatban.24 Navalnij szinte azonnal reagált a blogjában: „Hurrá! Ez nagy győzelem.”25

Összességében Navalnij próbálkozásai, hogy a bíróságok vonjanak felelősségre vállalatokat és magánszemélyeket, ritkán jártak sikerrel. Ezt azonban egy vállrándítással tudomásul vette. „Realisták vagyunk. Tökéletesen tisztában vagyunk azzal, hogy a mai Oroszországban valószínűtlen, hogy bírósági úton nyerjünk a legfelsőbb hatalommal szemben.”26

EGY TÉMA MINDENKINEK

Az oroszok aggódnak a korrupció miatt. Az elmúlt húsz év közvélemény-kutatásai azt mutatják, hogy az emelkedő árak, a munkanélküliség és a szegénység után ez az, ami miatt a legjobban aggódnak.27 A korrupció mindenkit foglalkoztat, tekintet nélkül a képességeikre, jövedelmükre vagy végzettségükre. Az ellene való fellépés tehát nyerő stratégiának tűnik, ha valaki növelni szeretné az ismertségét és az elfogadottságát.

Amellett, hogy gyakorlatilag minden társadalmi csoportnak tetszik, a korrupcióellenes programnak még egy meghatározó előnye van: megvédhető mind a politikai baloldallal, mind a jobboldallal szemben. A Navalnij által időnként előterjesztett egyéb követelésekkel ellentétben a korrupció elleni harcot nem tudja könnyen kisajátítani a liberális, baloldali vagy nacionalista irányzat.

A Világbank és a Nemzetközi Valutaalap a liberális gazdasági program részének tekinti és ekként pártolja a korrupcióellenes reformokat. Érvelésük szerint a kivételezés és a megvesztegetés akadályozza a piaci erők egészséges versenyét.

De a korrupcióellenesség ugyanúgy igazolható a társadalmi igazságosság baloldali platformjáról is. A sikkasztás, a manipulált közbeszerzési szerződések és az adóköteles vagyon offshore cégekbe menekítése pénzt, a köz érdekében felhasználható forrást vesznek ki az állami költségvetésből.

A 2000-es évek – részben az olaj világpiaci áremelkedésének köszönhető – gazdasági fellendülése ellenére a jövedelmi egyenlőtlenség továbbra is nagyon nagy Oroszországban.28 Mindig dühítő azt látni, amikor a politikai elit kényezteti magát az adófizetők pénzéből finanszírozott luxussal. De különösen felháborító, ha eközben nagy az egyenlőtlenség, rossz minőségűek a közszolgáltatások és alacsony az életszínvonal. Mindez a korrupciót a társadalmi igazságosság ügyévé teszi.

SZEMÉLYES ÜGY

Amikor olyanokkal beszélünk, akik csatlakoztak Navalnij mozgalmához, feltűnő, hogy – függetlenül a politikai alapállásuktól – mindegyiküknek van személyes tapasztalata a korrupcióval kapcsolatban, és saját elképzelése arról, hogy miért kell harcolni ellene.29

Mielőtt minden idejét a Navalnij-ügy támogatásának szentelte, a harminckilenc éves Viktor boltvezető volt. Amikor a vállalkozóknak kenőpénzt kell fizetniük az adóhatóság vagy az egészségügyi és biztonsági ellenőrök túlzott nyomásának elkerülése érdekében, az felviszi az árakat – mondja. „Ha üzletemberként korrupcióval kapcsolatos kiadásaim vannak, akkor azokat természetesen hozzáadom a termékem árához. Mindenki fizeti ennek az árát. De csak nagyon kevés tisztviselő élvezi az előnyét.”