Párhuzamos létezés

– Boltsek Erik Adrián –

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Szél Ildikó és Nagy Márton

Első fejezet Cloquet-völgy

2011. szeptember 29.

– Révbe értem, Hugi! Alig hiszem el, mégis így van! Nem lettem hajléktalan, nem csődölt be a cég, és egyévnyi szenvedés után, úgy tűnik, hogy Natalie-val is végre egyenesbe jövünk. Hab a tortán, hogy kórházat is többet láttam kívülről, mintsem belülről.

Örömittasan gurultam végig a Michigan-tó melletti South Lake Shore Drive-on egy késő délután, miközben a húgomnak, Agnesnek újságoltam el az örömömet. Úgy tartják, hogy az út a fontos, nem pedig a cél, és ezt előszeretettel hangoztatják, amikor kéjutazásra, nyaralásra indul az ember, viszont amikor a családod egy illúzió, az életed pedig vesszőfutássá válik, az egyetlen, ami számít, a cél.

Ha Chicago gettónegyedébe vezet a szülőcsatornád, akkor nem sok jóra számíthatsz az életben.

Megszületsz, megtanulsz járni, elmész dolgozni, és ha rosszul játszod ki a lapjaidat, akkor segget fogsz nyalni, és összeszorított farpofával várod, hogy egyszer csak kikerülj az ördögi körből. Nekem rossz lapjaim voltak, de szerencsém volt, és ott volt az a bizonyos valaki, aki megtanított blöffölni. Az a valaki Bertó volt, polgári nevén Robertó Hernández, az autószerelő.

Egy tipikus alak, akivel majdnem minden szervizben találkozhat az ember. Kopaszodó, sörhasú, motorolajjal vegyített dohány- és izzadságszagú ember, akin a kék kezeslábason kívül sohasem láttam más öltözetet, ezért egy idő után már azon tanakodtam, hogy vajon abban jött-e a világra.

Ő volt az, aki megtanította minden csínját-bínját a későbbi mesterségemnek, és egyszer csak azon kaptam magam, hogy mindennap iskola után a műhelyében vagyok, és az olaj illatának és a csavarok csörgésének bűvkörében állok.

Természetesen az sem árt, ha egy szerelő vezetni is tud, így nem igényel sok fejtörést, vajon kié az érdem, hogy megtanított bánni egy ilyen bestiával. Ez az ember volt gyerekkorom hőse, apám helyett apám, aki megtanított az életre két olajcsere között.

A korral előrehaladva az olajban fetrengés szenvedélye valamelyest átalakult, és a tócsákból átkerültem az íróasztal mögé. Saját vállalkozást indítottam, de sosem felejtettem el, honnan is jöttem, úgyhogy igyekeztem esélyt adni az újabb generáció fiataljainak a saját cégem soraiban, éppúgy, ahogy Bertó is tette. Jó életem volt, és boldog voltam, de szokták mondani, hogy semmi sem tart örökké, és ez alól én sem voltam kivétel.

Az első három évünk Natalie-val maga volt a mennyország, a rá következő 13 hónap pedig maga volt a pokol. A pénzügyi hátterünk összeroppanására ráment a kapcsolatunk, és a szeretet kihalt az otthonunkból. Rendszeresen álmodtam koldusbottal és ingyenkonyhával – már amikor sikerült aludnom –, majd egyik reggel Natalie előrukkolt egy megoldással, amiben nagy szerepet játszott az egyik hajdani egyetemi évfolyamtársa, Charles Ebersol, a könyvelő és egyben ügyvéd. Nem tetszett az ötlet, de végül rábíztuk a megmaradt vagyonunkat Charlesra, ő pedig visszahozta mindazt, amit elveszítettünk, így újra tiszta lappal indulhattunk. Tizenhárom hónapon keresztül menekült a

szeretet és törődés az otthonunkból, majd úgy tért vissza, mintha mi sem történt volna, amikor Natalie előhozakodott a tervével.

--- Néhány nappal korábban ---

– Te, Gary…

– Hmm?

– …sokat gondolkodtam mostanában, és arra jutottam, hogy ránk férne már egy kiruccanás.

– Ó. Miféle kiruccanás?

– Gondolom azon nem fogunk azon összeveszni, hogy az elmúlt időszak rendesen megtépázott mindkettőnket, úgyhogy itt az ideje, hogy újra élvezzük az életet. Legyen 2011 a mi évünk! Mit szólsz? – búgta Natalie érzéki hangon a vacsora felett, ami hosszú idő után nem mélyhűtött készétel volt.

– Ha akarnék, se tudnék ellenkezni, szívem. Van konkrét elképzelésed?

– Mit szólnál hozzá, ha pár napra magunk mögött hagynánk a várost? Ne értsd félre, szeretem az otthonunkat, de már hányingerem van ezektől a falaktól, és ölni tudnék egy kis levegőváltozásért.

– Eddig jól hangzik a dolog.

– Akkor jó, ugyanis az az ötletem támadt, hogy elutazhatnánk a Cloquet-völgybe!

Nem gondoltam volna, hogy a frissen sütött steaknél is jobb dolgot tartogat számomra az este, hát még Natalie.

– Gondolj csak bele! Bérelnénk egy faházat valahol az erdőben, tüzet raknánk a kandallóban, kinyitnánk valami jó régi és jó drága piát, utána pedig áldozhatnánk néhány főbűn oltárán…

mondjuk, anyaszült meztelenül.

Régen láttam őt utoljára ennyire izgatottnak. Szemében feltámadtak a lángok, és éreztem, ahogy rám zúdul a mérhetetlen vágy, amiről már azt gondoltam, hogy végleg kihalt.

– Na, mit mondasz? Tetszik az ötlet? – felállt az asztaltól, a hátam mögé tipegett, és masszírozni kezdte a vállam.

– Hmm… szerintem meggyőzhető vagyok – éreztem, ahogy minden egyes nyomással múlik a felgyülemlett feszültség, és az volt a tetőpont, amikor a puha keblei közrefogták a fejemet. Hosszú kihagyáson voltunk túl, így képtelen voltam türtőztetni magam. Elbúcsúztam a steaktől, és csókot nyomtam az ajkára, majd pedig a nyakára. Mire helyet csináltam az asztalon, addigra a ruhája már a földön hevert, órákkal később pedig rá kellett döbbenünk, hogy szükségünk lesz egy új tányérkészletre.

Másnap első dolgunk volt lefoglalni a kabint, és amikor megérkezett a visszaigazoló e-mail, lelki

szemeim előtt megjelent a fény az alagút végén, ami többé már nem dudált. Az indulásunk előestéjén felhívtam Agnest és rázúdítottam ezt a diadalittas boldogságot, ő azonban inkább az aggályainak adott hangot.

– El sem tudod képzelni, Gary, hogy mennyire örülök nektek, de kérlek, ne veszítsd el a fejed, amíg odavagytok! Tudom, hogy szeretitek feszegetni a határokat, és hogy Natalie néha kihoz belőled olyasmit, amit amúgy nem tennél meg, szóval kérlek, hogy ésszel légy! Tudom, sok év telt el az agyvérzésed óta, de nem kéne kísértened a sorsot.

– Ugyan, Hugi, mégis mi baj történhet egy kis kocsikázásból és erdei faházas romantikázásból, hm? – nem szándékoztam beengedni a veszély gondolatát a fejembe, inkább hagytam, hogy Natalie formás idomai csörgőkígyó módjára hipnotizáljanak.

– Haver, kinyitottad már valaha azt a dobozt, ami képet és hangot ad?

– Tessék?

– Tudod… van hozzá kapcsoló, amivel messziről is működik, meg ilyenek…? Csatornák vannak rajta, mégse vízvezetékszerelés a téma?

– Jaa… Tévé. Kösz. Igen, szoktam néha.

– Ugye, tudod, hogy azon nem csak pornó jön be?

– Ez most meglepett, de nem hiszem, hogy van, ami verné az olyan klasszikusokat, mint az

’Űrcsattogások 9’, vagy a ’Minél több, anál jobb 11’.

– Öhm… fúj… Ezzel azt akartam mondani, hogy elég sok film kezdődik hétvégi kiruccanással, faházzal, szexszel és piával, és ezek általában vérfürdővel végződnek!

– Na várj, meg kell nézzem, hogy arra is előfizettünk-e… tartsd kicsit…

– És akkor még nem is említettem az elmegyógyintézetből szabadult kannibált, aki egy kietlen erdőben eszi meg az áldozatai veséit. Meg ilyenek…

– Ja, igen, el is felejtettem, hogy te nagy mozimániás vagy. Van egyáltalán olyan film, amit nem láttál?

– Persze! Még szép, hogy van!

– Most nem azért, de szerintem te még olyan filmeket is többször láttál, mint a Szoba vagy a Birdemic. Igazán rád férne már egy normális pasi… Túl sok a szabadidőd.

– Gary, az élet nem csak a kamatyolásból áll! Amúgy is tudod, hogy a legtöbb időt munkával töltöm… és hogy mi történt, ami miatt…

– Tisztelt bírónő, tiltakozom! Ha nagyon szigorúak akarunk lenni, az élet kamatyolással jön létre, és kéretik nem szólítani a tanúk padjára a mesterséges megtermékenyítést, lombikprogramot és klónozást!

– Rendben, haver, te nyertél! Megfogadom a tanácsod, de azért még ne nézz esküvői ajándékot, ha egy mód van rá.

– Meglátom, mit tehetek.

Természetesen azonnal elgondolkodtam, hogy milyen ajándékkal tudnám alaposan zavarba hozni az egyetlen hugicámat.

– És kotont se vegyél nekem, ha kérhetem!

– Rendben van, furalány, akkor csak góliát elemet kapsz majd.

– Jól van, furasrác… Vigyázz magadra, és sok sikert holnapra a szextúrátokhoz!

Boldogan, kacagva tettem le a telefont, majd leparkoltam a házunk előtti felhajtón. Ahogy bezártam magam mögött az ajtót és megpillantottam Natalie sugárzó mosolyát, mérhetetlen nyugalom suhant át rajtam, és egyvalami jelent meg lelki szemeim előtt: „Révbe értem”.

Másnap kora reggel bedobtuk a csomagokat a kocsiba, és vissza se néztünk. A hosszú, közel 8

órás út Wisconsin államon keresztül új élmény volt mindkettőnk számára, főképp azért, mert már nemcsak a célt láttuk magunk előtt lebegni, hanem megtaláltuk az örömöt az oda vezető útban is.

A természet, a pihenőhelyek, a rádióból bömbölő slágerek, és persze a koronaékszere az útnak: maga Natalie, aki végre a régi fényében tündökölt.

Bőre ragyogott, mint az alabástrom, vöröslő tincsei előtt letérdeltek a napsugarak, lelkének ritmikus vibrálása pedig megtöltötte a kocsit, én pedig hálát adtam az égieknek, hogy úszhattam ebben az érzésben.

A Lake Superior csücskénél léptük át az államhatárt Minnesotába, ahol Duluthban tartottunk egy rövid pihenőt, hogy kicsit kinyújtóztassuk a tagjainkat.

– Na, hogy érzed magad, szívem? Nem semmi túra, mi?

– Még most is alig hiszem el, hogy tényleg itt vagyunk, és hogy ezt csináljuk! Szerintem ezt nem tudtad, de én még sosem láttam a Superiort testközelből – vallotta meg cukormázas hangon Natalie, majd átfonta karjait a nyakam körül és hozzám bújt.

– Valóban? Akkor ezzel muszáj lesz kezdenünk valamit! – megragadtam a karját, és lecibáltam őt a sziklás partszakaszhoz.

– Nem a világ hét csodájának egyike, de legalább egyszer az életben meg kell, hogy mártózz a Superiorban! – gyorsan bokszerre vetkőztem, és derékig merültem a hűs vízben. Azt hittem, hogy szükség lesz némi győzködésre, hogy bejöjjön, de mire kettőt pislogtam, a nyári ruhája már a sziklákon pihent, én meg bambán bámultam, ahogy az aktuális fehérneműjében becaplat mellém.

– Na, mi az? Te is otthon felejtetted a fürdőruhádat?

– Végül is, hát igen. Pontosan! – kicsit úgy éreztem magam, mint egy zavarban lévő tini, és nagy mosollyal csókot nyomtam az ajkára.

– Viszont Gary… ugye, tudod, hogy ez itt most egy illegális cselekedet? TÖR-VÉNY-SZE-GÉÉS?

– Na, ne mondd! Mi fog történni, ha elkapnak? – elsápadt arccal néztem vissza rá.

– Az sem kizárt, hogy megbüntetnek… akár 100 dollárra is! – úgy artikulált, mintha a világ végét jelentené, amit csinálunk.

– HÉ, MAGUK! MÉGIS MI A FRANCOT CSINÁLNAK?! – a bohókás miliőt egy megkeseredett, goromba vénasszony zavarta meg.

– ITT GYEREKEK IS VANNAK, AKIKET TÖNKRETESZNEK AZ ERKÖLCSTELEN FERTŐJÜKKEL, MOCSKOS HIPPIK!! – úgy visított, mint egy sakál a haláltusája kellős közepén.

– Inkább a 100 dolláros büntetés, mint ez a szipirtyó…. – mély sóhajjal készültem arra, hogy lecsitítsam a nőt, de Natalie megelőzött.

– Mi van, te konzervatív ribanc, mi? Gyerünk, most mondjad, ide a szemembe! – Natalie kipattant a vízből, és úgy belemászott a nő aurájába, hogy az teljesen lefagyott.

– Na, mi van, te anyaszomorító? Messziről nagy a szád, de ha itt vagyok, megkukulsz? – Natalie elkezdte visszavenni a ruháját, de közben úgy osztotta a nőt, hogy már attól féltem, ott helyben stroke-ot kap és elpatkol.

– Maguk! Maguk P-PIMASZ FRÁTEREK! Azonnal hívom a… – zendített volna rá újra a hárpia, de esélye sem volt.

– Mit hívsz, mi? Mondjad! A nyugdíjasklubot? A háziorvosodat?! Inkább kussolj, te emberi hulladék, és menj a bús büdös picsába, amíg szépen vagyunk!

Mire én is kikászálódtam, Natalie épp a kimerevített középső ujjával intett búcsút a sziklás part konzervatív védelmezőjének.

– Te jó ég, ez de jólesett! – Natalie betette magát az anyósülésre, és széles mosollyal, büszkén nyújtózkodott a ropogós bőrülésen.

– Rendesen helyretetted, szívem, tényleg ügyes voltál!

– Köszi! Bár érteném, hogy az ilyenek mi az anyjukért kötnek bele vadidegenekbe…

– Megkeseredett emberek… Ezeknek semmi se szent és semmi se jó. Mintha az táplálná őket, ha valami miatt panaszkodhatnak – beszálltam én is, majd nagy gázzal kifaroltam a parkolóból.

– Ne huzigáld az oroszlán bajszát, mert az oroszlán letépi a karodat és felzabál a picsába.

– Hm, ezt a Bibliából idézted?

– Nem éppen, de azt a változatot tutira elolvasnám!

Amikor kiértünk az útra, a rádióban felcsendült Bob Marley ’Buffalo Soldier’ című dala, aminek hallatán Natalie benyúlt a kesztyűtartóba, és elővett egy jointot.

Az élmény minden egyes részlete felcsigázott, és éreztem, ahogy buzog az adrenalin az ereimben.

Ráléptem a gázra, hogy mihamarabb letudjuk a hátralévő utat, de az időjárás a legrosszabbkor tett keresztbe nekünk. A kellemes húsz fok percek alatt a töredékére csökkent, eleredt az eső, feltámadt a szél, a völgyet pedig beborította a köd.

– A francba, hogy nem várhatott volna még egy órát ez a fos… Csak egy kibaszott órát! –

káromkodtam, mint egy kamionos, és egy meggondolatlan kijelentés miatt a hajtogatós térképből próbáltam értelmet leszűrni.

– Nem, Nat, nem kell a GPS, majd az út úgyis odavisz minket… Igen, biztos vagyok benne. Nyugi!

Tök egyenes út vezet oda… PAH! – Natalie gúnyosan idézett engem, majd kipöckölte a csikket az ablakon.

– Persze, vágd a képembe, attól biztosan odatalálunk ahhoz a nyüves házhoz! – forgattam a térképet, ahány irányba csak tudtam, de a düh elvakított, és nem találtam se az elejét, se a végét. –

Ó, A FASZOM! – végül haragomban összegyűrtem az egészet, és a hátsó ülésre dobtam.

– Csinálj már végre valamit, vagy itt rohadunk meg az esőben! Menjél már jobbra, MONDOM, JOBBRA!

Natalie szinte sikoltozott velem, ami felelevenítette bennem az elmúlt 13 hónap borzalmait, de inkább úgy döntöttem, lenyelem a békát, és nem kontrázok rá. Lassú tempóban haladtunk előre, és még az eső is jobban rákezdett, de amint áthaladtunk a medréből kilépett Boulder patakon, képbe kerültem, hogy merre járunk, és odaléptem a gáznak.

– Natalie…

– Mi van? – Natalie annyira nem tartott igényt a szemkontaktusra, hogy jóformán az ablakra tapasztotta az arcát.

– Igazad volt. Sajnálom, hogy nem hoztam el a GPS-t – ezt még helyre lehet billenteni, gondoltam magamban.

– Nem szeretném, ha emiatt a kis gikszer miatt megfeneklene az egész utunk. Mit szólnál egy tiszta laphoz onnantól, hogy kilépünk a kocsiból? Hmm?

Bíztam benne, hogy ez majd megtöri a jeget, de még csak hozzám se szólt.

– Nat? Minden rendben?

Nem akaródzott válaszolni, úgyhogy megsimogattam a vállát, amitől a némaságból egyszer csak átcsapott hisztérikus nevetésbe, ami még az eső zaját is túlharsogta.

– Nat… mi a fene van veled?

Az arca lassan levált az üvegről, és egy számomra ismeretlen énje tört a felszínre, akinek téboly költözött a szemébe.

– Drágám… Jobban tetted volna, ha ma inkább fel se ébredsz!!

– De… de Nat… Mégis… mégis miről beszélsz?! Megkergültél?!

Temperamentumos természete miatt voltak már durva megszólalásai és tettei, de ez valami egészen más volt.

– Az égvilágon semmi sem tart örökké… semmi! Arra vagyunk kárhoztatva, hogy pusztuljunk, kéz a kézben mindazzal, amit létrehoztunk. Nem jöttél még erre rá, Gary?

– Na, jó, elég ebből a faszságból! Mégis mi a francról hadoválsz?!

Hiába vontam kérdőre, nem volt hajlandó felelni, úgyhogy kiraktam az indexet, hogy leparkoljunk az út mellett, amikor is pokoli fájdalom hasított a combomba.

– Árgh! Mi a…? – fél kezemmel ráfogtam Natalie kezére, amiben ott lapult a véremmel áztatott kés, másik kezemmel pedig próbáltam kormányozni több-kevesebb sikerrel. Még fel sem fogtam, hogy mi történt valójában, amikor valaki hátulról elkapta a nyakamat, és fojtogatni kezdett.

Mielőtt elsötétült volna a világ, csupán maroknyi inger ért el az agyamig: a jobbomon Natalie tébolyodott mosolya, a fülem mögött egy férfi öblös nevetése, előttem pedig egy hatalmas fa, amit Detroit Szülötte menthetetlenül megcélzott.

A tarkómon kopogó esőre tértem újra magamhoz, Isten tudja, mennyi idővel később. Minden porcikám fájt, a hidegtől teljes testemben remegtem, a fejem pedig majd’ kettéhasadt.

– Halló! Halló, HALL ENGEM VALAKI?!

Fájt, amikor beszéltem és fájt, ha levegőt vettem, de nem volt jobb esélyem felhívni magamra a figyelmet.

– Te jó ég… Te jó ég… Ez nem lehet igaz! Ez… ez biztosan nem a valóság! – gondoltam magamban, majd megcsipkedtem a karomat.

– Gyerünk… gyerünk már, kérlek!

Hiába próbáltam újra meg újra, mint egy bolond, nem kerültem varázslatos módon haza.

– Nat… NATALIE! Natalie, hol vagy?! – próbáltam szólongatni, de a szakadó eső könnyen elnyomta a hangomat.

– Oké… oké… oké… nem fogunk itt megdögleni… nincs az az isten, hogy mi itt megdöglünk! Na, jó… gondolkodjunk… Mi az, amit tudunk… Amit tudunk, az… az… semmi… leginkább semmi.

Fasza… – hiába törtem a fejem, képtelen voltam rendezni a szétszóródott emlékeimet.

– Oké… kezdjük az alapoknál! – felhúztam magam a legközelebbi fa törzséhez, és megpróbáltam kizárni a fájdalmat.

– Milyen nap van ma…? Csütörtök… vagy nem? De ha az… akkor… nem kéne nekem dolgoznom épp…? Vagy ha hétvége van, akkor… jártam én már itt egyáltalán? FASZOM! Ezzel nem megyek semmire, de… a… A MOBILOM! Te jó ég, hol van?! Hol van?! – kikaptam a nadrágom zsebéből, de hiába nyomkodtam, nem sikerült bekapcsolni.

– Picsába!

Kipakoltam a többi zsebemet is, de nem találtam mást, csak egy szétázott tárcát és egy üres öngyújtót.

– Rendben… Ha ez kell… Tételezzük fel… hogy ez nem egy álom, oké? Nem egy álom, hanem ez a valóság, induljunk ki ebből. Hogy kerültem ide? Sétáltam? Repültem? Esetleg vezettem? Ha igen, reggel indultam… vagy akkor érkeztem? Nem tudom… – nem tellett többre, csak homályos arcokra és töredék emlékekre, amik nem vittek előrébb.

– Na, jó… Ennek az ücsörgésnek semmi értelme…

Megkapaszkodtam egy faágban, és nagy nehezen felhúztam magamat.

– Oké, két opció van. Rohadt kísérteties, szinte vaksötét erdő balra… vagy saras, néhol macskaköves út a semmibe jobbra, ami kevésbé sötét, de legalább annyira para. Fantasztikus!

Vettem pár mély levegőt, majd tyúklépésben elindultam a macskaköves úton. Útközben folyamatosan nézelődtem jobbra-balra, nehogy elkerülje valami a figyelmem, de az esős erdőn kívül mást se láttam.

Rengeteg tyúklépésbe került, mire feltűnt a látómezőmben valami, ami nem egy újabb fa volt. Az időjárás miatt képtelen voltam messziről azonosítani amit látok, de valami belül azt súgta, hogy jó irányba megyek.

– Na neee… Nincs az az isten… hogyan… hogyan kerülhetett ez ide?! Megkopott fényét vastag porréteg fedte, ablakai pedig piszkosak és töröttek voltak. A visszapillantó tükör félig lógott, a dísztárcsáknak hűlt helyük volt, a kerekek pedig ennél laposabbak nem is lehettek.

– Üdvözöllek, Detroit Szülötte… Mit csinálsz te itt?

A hajdanán ragyogó méregzöld árnyalat fakózölddé sorvadt, és szinte minden hézagot és repedést eltömített a por.

– Ó, haver… Te is láttál már szebb napokat… Nézzük, mi a helyzet belül.

Megfogtam az anyósülés oldali kilincset, óvatosan meghúztam, mire az a tokjával együtt kiszakadt a helyéről.

– Ne csináld ezt, kérlek!

Ledobtam a kilincset, ami nagyot csobbant az egyik pocsolyában, majd megragadtam a jobb hátsó kilincset.

– Kérlek… kérlek téged, adj engedélyt belépnem… – gyorsan elhadartam egy kamu imát, majd megnyomtam a kilincset, ami körül a festék azonnal elkezdett lepattogzani, a zsanérok pedig fájdalmasan nyikorgtak, de végül sikerült bekúsznom a hátsó ülésre.

– Köszönöm, barátom… Tudtam, hogy számíthatok rád!

Sajnos szeretett járgányom belseje sem volt jobb, mint a külseje. Kopott huzatok, összegyűrt papírgalacsinok, milliónyi gally és toboz mindenütt, a porról és koszról nem is beszélve.

Előremásztam a vezetőülésbe, és meglepett, hogy az állapota ellenére a slusszkulcs a helyén pihent.

– Merjem megpróbálni…? Tuti tele a motortér fészkekkel meg kis tetemekkel… – biztos voltam benne, hogy felesleges is próbálkoznom, de a remény hal meg utoljára alapon mégis elfordítottam a kulcsot.

– Mit is vártam… Túl egyszerű lett volna elhajtani innen… Bárhol is van az az innen.

Áthajoltam az anyósüléshez, és elkezdtem kiszórni a kesztyűtartót.

– Magazin… CD… CD… újabb CD… magazin… ó, egy bicska. Ez még jól jöhet… Ha más nem, jó tudni, hogy van egy végső megoldás kéznél.

Egyetlen zsákmányommal, a bicskával a kezemben becsuktam az ajtót, majd elterültem a hátsó ülésen. Az eső egyre vadabbul verte a kocsit, így nem láttam értelmét továbbindulni az ítéletidőben, hanem örültem, hogy sikerült zárt helyre visszavonulnom.

– Foglaljuk össze… Nem tudom, hol vagyok, és nem tudom, hogy kerültem ide, de még csak azt sem tudom, hogy egyáltalán milyen nap lehet. Mi az, amit tudunk? Nincs kocsi, nincs telefon, nincs étel, se iható folyadék, csak saras víz. Valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag itt van a kocsim, ami olyan, mintha tíz éve itt állna, így nem vagyok egészen biztos benne, hogy ezzel jöttem volna ide… De ugye az se kizárt, hogy hoztak… Nem tudom. De az időjárást elnézve, végül is, akár alhatok is egyet, ha már van fedél a fejem felett. Ha pedig gond adódna… van valami, amihez nyúlhatok – megforgattam az ujjaim közt a bicskát, és azzal a reménnyel a szívemben csuktam le a szemem, hogy ez csupán egy álom.

Második fejezet Csak a tisztánlátás végett 2011. október 1.

South Shore Hospital

8012 Crandon Avenue, Chicago

– Az előzetes vizsgálatok eredményei súlyos neurológiai károsodást mutatnak, azonban ennek a feltérképezése és kezelése szükségessé teszi az emelkedett koponyaűri nyomás csökkenését.

Ameddig nem normalizálódik, mesterséges kómában kell őt tartanunk.

– Ez a baleset… vagyis… ennek az egésznek a végkimenetelét súlyosbíthatja a gyermekkori agyvérzése?

– Na igen, a bevérzés… Azt megfelelően kezelték, így nem tartom valószínűnek, hogy közvetlen hatása lehet rá, főleg, ha a gyógyszerét is rendesen szedte idáig.

– Ez remek hír, doktor úr!

– Az, de kérem, tartsa szem előtt, hogy ennek ellenére is kialakulhatnak bizonyos mellékhatások, akár rövid, akár hosszú távon is. Érhetik a szervezetet olyan külső behatások, amelyek előidézhetnek ilyesmit, de a belső elváltozások szintúgy ronthatnak a helyzeten.

– Értem. Mi következik ezután?

– Megfigyeljük az állapotát, és amint stabilizálódik, megkezdjük a gyógyszeres kezelést a műtét előkészítéséhez.

– Meg fogják műteni?

– Nagy valószínűséggel szükséges lesz. A toxikológiai vizsgálat egy idegen anyag jelenlétét mutatta ki az ereiben, ami félő, hogy rögöket képezhet. Így, ha ezeket nem sikerül gyógyszerek segítségével semlegesíteni, érfeltáró műtétre lesz szükség a nagyobb gócpontok kiiktatásához.

Egyelőre bízunk benne, hogy az első stádiumú gyógyszeres kezelés sikeresnek bizonyul, és elkerülhető a műtét, ezt azonban csak néhány nap múlva látjuk pontosan.

– Köszönöm, doktor White, igazán hálás vagyok a munkájukért!

– Szóra sem érdemes, Miss Garcia.

– Megkérdezhetem, hogy van a hölgy, aki Garyvel utazott?

– Az útitársa? Miss Natalie… Davis. Enyhe agyrázkódással, néhány horzsolással és vágással vettük fel, egyéb tünetei nem voltak.

– Melyik szobában találom? Szeretnék vele beszélni a történtekről.

– Sajnos az nem lehetséges.

– Miért?

– Mivel csak enyhe agyrázkódással vettük fel az osztályra, kérte, hogy saját felelősségére engedjük haza. Akarata ellenére nem tarthatjuk bent, így kiadtuk a zárójelentését, és nagyjából egy órája távozott.

– Értem. Köszönöm, doktor úr.

– Szóra sem érdemes. Amennyiben változik Mr. Garcia állapota, azonnal jelentkezni fogunk.

Agnes kezet rázott dr. White-tal, sarkon fordult, és fekete magassarkújában végigkopogott a fehér kórházi folyosón a felvonó irányába.

– Agyrázkódás a jó édesanyád valaga, az!

Miközben várt a liftre, feltette napszemüvegét, hogy elrejtse kisírt szemét. Amíg haladt a földszint irányába, meredten bámulta saját tükörképét a felvonó ajtaján. Nem csupán érezte, de tisztán látta is azt a dühöt, ami tombolt benne.

– Felhőszakadás és köd ide vagy oda, nekem bűzlik ez az egész! Ott kellene szobroznia az ágya mellett, amíg fel nem ébred, de már az épületben sincs! Tudtam… Éreztem, hogy nem lesz ennek jó vége, erre tessék! – dühe addig-addig fokozódott, amíg kénytelen volt fizikai úton levezetni, méghozzá több, a felvonó falára mért ütéssel.

– Lehet, hogy másokat beetettél ezzel a kamu históriával, de engem nem baszol át a palánkon…

az egyszer biztos! Garantálom, hogy bilincsben visznek majd el, te mocskos ribanc!

A felvonó alig érte el az akna alján az ütközőt, és az ajtólapok sem nyíltak még szét teljesen, de Agnes az első adandó alkalommal kipréselte magát a folyosóra.

Infúzióra kötött, tolókocsis vénasszonyok között szlalomozott egészen a fotocellás ajtóig, miközben szívében ott kalapált a bosszúvágy.

Az ajtó túloldalán az ősz színeibe öltözött, késő délutáni Chicago fogadta Agnest. Léptei alatt ropogtak az elszáradt levelek, a csípős széltől pedig azonnal kipirosodott az arca. Hogy védje magát a hidegtől, táskájából előhúzott egy fekete-fehér kockás sálat, és nyaka köré tekerte. Hű paripája, egy kék Vespa a kórház parkolójában várta, hogy ismét útnak induljanak. Bedobta táskáját az ülés alatti csomagtartóba, majd csatlakozott a lenyugvó nap sugarai által kísért forgalomhoz. Gyors egymásutánban vágott át a kereszteződéseken, mindössze egyetlen gondolattal a fejében: mit fog mondani Natalie-nak, amikor legközelebb látja őt. Nem tartotta magát erőszakos embernek, mégis nehezére esett féken tartani a szélsőségesebb elképzeléseit.

Mire elért a South Aberdeen és a West 86th Street sarkára, úgy érezte magát, mint aki lefutott két maratont, pedig a szürke hétköznapok rutinjából csupán a kórházi kerülő rántotta ki.

Sietve leparkolta paripáját a garázsban, kivette a táskáját, majd a verandán keresztül bement a házba. Alig csukta be maga mögött az ajtót, hőn szeretett kutyája már ott ült mögötte, szájában kedvenc plüssállatával.

– Sziia, Bugsy, sziia! Na, hiányoztam? – Agnes megsimogatta Bugsy fejét, amitől ő azonnal eldobta magát, és a hátára fordulva várta a folytatást.

– Akkor ezt egy igennek veszem… Te is hiányoztál ám, te kis dög.

Kabátját felakasztotta a fogasra, táskáját letette a dohányzóasztalra, és lehuppant a nappali kanapéjára.

– Érdekel, hogy mi történt ma? Igen? Akkor elmesélem. A szerkesztőségben nem történt semmi különös, szokásos hétköznap. Voltak, akik panaszkodtak az írásaimra, de általában többen vannak azok, akik alig várják a következő cikkemet, szóval az a néhány zúgolódó nem nagyon érdekel. Nem mindig tetszik, hogy mekkora hangsúlyt fektetünk a bulvárra, de Shimizu odaenged más témákhoz is, így szerencsére nem a mondvacsinált sztárocskák félrelépéseiről szól minden napom. Ha jól keverem a lapjaimat, akár még egy díjat is bezsebelhetek idén… Isten rá a tanúm, hogy ennyi év kemény munka után már megérdemelnék egyet! Na, de majd meglátjuk… Munka után voltam Garynél a kórházban.

Az ismerős név hallatán Bugsy felkapta a fejét és elkezdte csóválni a farkát.

– Szerencsére életben van, de kómába került. Bezzeg Natalie csak egy agyrázkódást szenvedett, és amint lehetősége nyílt rá, le is lépett! Elhiszed te ezt?

Bugsy felugrott a kanapéra, fejét Agnes combjára tette, majd nagyot fújtatott.

– Akkor te is így gondolod, jól van. Azt mondják, hogy szakadt az eső, és sűrű köd is volt, de egy autóbalesettől nem fog a toxikológiai jelentésedben felbukkanni egy ismeretlen vegyi anyag. Kivéve persze, ha fejjel előre csapódsz egy vegyiüzem egyik tározójába, de ott nem igazán kell töprengeni azon, hogy felépül-e az áldozat.

Miközben mesélt, Agnes előhalászott a hűtőből egy üveg Cabernet Savignont, kitöltött egy emberes adagot és visszahuppant a kanapéra.

– Ajh, kiskutyám… Ha tudnád, milyen hálás vagyok az én Emma barátnémnak… Nélküle esélyem sem lenne belelátni ezekbe a nyomozati anyagokba… Legalábbis cenzúrázatlan formában biztosan nem.

Kortyolt, majd lapozott. Végigszaladt egy rakás, nyilvánvalóan kivizsgálatlan információn, majd ismét kortyolt, közben végig gúnyos arckifejezéseket vágva.

– Pff… Bizonyára csúnyán hangzik, de ha nem a saját bátyámról lenne szó, szimplán horkantanék egyet, és írnék valami csípőset a holnapi lapba erről a jelentésről és az igazságszolgáltatás újabb

„átfogó” nyomozásáról. De így, hogy Gary is érintett az ügyben, nem fogok leállni. Addig biztosan nem, amíg ki nem derül az igazság. Mondjuk egy újratöltés erejéig igen, de amúgy nem!

Felállt a kanapéról, és alig tett meg két lépést, amikor a postának szánt levélbedobón át egy boríték landolt a lábtörlőjén.

– Na… Már megint kifogásolja valaki az egyik cikkemet? Esküszöm, venni fogok kintre egy postaládát, ezt a bedobót meg bedeszkázom. Kitöltötte a bort, megitta a felét, majd miközben dünnyögte magában, hogy mire számít a tartalmat illetően, odasétált az ajtóhoz.

„Mocskos ribanc, elfogadhatatlan a stílusod” … „Hogy van merszed így becsmérelni másokat” …

„Egyszer még jól meg fogod kapni” … persze, persze, persze. Szinte mindig ugyanaz a nóta.

Lehajolt a jelöletlen borítékért, és egy félbehajtott, piszkos papírdarab esett ki belőle, amire fekete filctollal írtak.

„Számtalan gusztustalan megnyilvánulást láthattunk már tőled, Agnes Garcia… Kifigurázod az elesetteket, kigúnyolod a hivatalos szerveket, és csak az önös, nézettséget hajszoló céljaidat tartod szem előtt!”

– Igen, igen, igen. Ebben már most több a ferdítés, mint az én összes eddigi cikkemben együttvéve, de igen.

„Azonban mindez nem érdekel minket. Úgy pocskondiázod az embereket, ahogy csak akarod, egészen addig, amíg ez nem befolyásolja a mi tevékenységünket.”

– Na, és mégis mik vagytok ti? Nyugdíjasklub? Társasházi képviselet? Netalántán egy maszkos igazságosztó brigád, akik az éjszakában rohangálnak színes bugyiban és köpenyben?

A szakmában eltöltött évek rendesen megedzették Agnest, úgyhogy már elég kevés dolog tudta megijeszteni.

„Eleget tanulmányoztunk téged és a megnyilvánulásaidat. Többet tudunk rólad, mint a saját bátyád!”

A bátyád szó volt az, ami pontot tett Agnes dacoskodására.

„Bizonyára eddig csupán kacarásztál, de most már remélem, hogy figyelsz is a mondanivalóra. A birtokodba került valami, aminek nem lett volna szabad elhagynia a rendőrséget, és valami, ami nem fog nyilvánosságra kerülni semmilyen formában sem. Ugyanúgy, mint ahogy ez a levél sem kerül más szeme elé.”

Agnes ezt nem látta előre, ezt a hirtelen nulláról százra ugró pulzusa is alátámasztotta, amitől kiszaladt a pohár a kezéből, és vissza kellett ülnie.

„Remélem, nem kell többször elmondanom ezt, vagy más eszközökhöz folyamodnom, hogy megértsd. De hogy biztos megértsük egymást, hagytam neked pár példát arra vonatkozóan, hogy miként lehet az embert rávenni arra, hogy azt tegye, amit KELL. Őszintén remélem, hogy nem kell majd ilyesmi alá vetni téged, Agnes, de nem miattad, hanem magam miatt. Túl sok munkával jár

eltüntetni egy embert a Föld színéről, méghozzá nyom nélkül, és szimplán nem éri meg belekezdeni… főleg, ha nem adsz rá jó okot!”

Agnes megértette, hogy ez nem a szokásos konzervatív olvasó felháborodott levele, hanem nyílt fenyegetés.

„Mostanra biztosan egyértelművé vált számodra, hogy se a rendőrség, se a publikum nem tudhat erről az esetről, vagy bármelyik tényezőjéről, beleértve ezt a levelet is. Ha meginogna az emlékezeted, nyugodtan nézegesd majd a szuveníreket, amiket ott hagytunk neked.”

Ezen a ponton lett teljesen úrrá rajta a pánik, amitől eldobta a levelet, és azonnal előtúrta táskájából a paprikaspray-t. Felkapcsolt minden lámpát, majd ellenőrzött minden ablakot és ajtót a földszinten, hogy zárva vannak-e.

– Oké… zárva minden… Akkor… akkor csak nem tudtak bejutni. Nem igaz?

Benézett mindenhová és minden alá, készen arra, hogy valaki ráveti magát, de senkit sem talált.

– Mi van, ha… ha ez csak valami trükk? Könnyű kideríteni, hogy van egy bátyám, és Bugsyt se rejtegetem. Amúgy is, mindenkinek van már közösségi oldala, ahol fent az élete.

Zsebre vágta a spray-t és megpróbálta lenyugtatni magát észérvek segítségével.

– Oké, ne ess szét! Kapd össze magad! Semmi sem volt nyitva, semmi sincs máshol, nem igaz?

De!

Vett még néhány mély levegőt, majd végignézett a folton, ami a borospohár elejtésével keletkezett a szőnyegen.

– Fantasztikus… takaríthatom fel… és még a bor is kárba ment.

Felcammogott az emeleti fürdőszobába némi vízért és szőnyegtisztítóért, arra azonban már kevésbé számított, hogy a következő meglepetés ott vár majd rá. Felkapcsolta a lámpát, és amikor lehajolt a vödörért, az első dolog, amit észrevett, hogy a szokásostól eltérően veri vissza a fényt a tükör.

– Hát ez…?

A vödör végül nem emelkedett fel a földről, Agnes pillantása viszont annál inkább, és a tükörbe vágott, véres késig mászott. Hiába győzködte magát, hogy nem jártak a házában, ott volt a szeme előtt a kézzelfogható bizonyíték, hogy ez nem igaz, és ekkor fogta el a rettegés is. Sikoltani akart, de csak egy halovány próbálkozásra futotta, ami inkább hasonlított egy lufira, ami ereszt.

Amikor azt gondolta, hogy nem lehet már rosszabb, a tekintete megakadt a ’szuveníreken’, melyeket egy késsel szegeztek a tükörre. Agnes valóságos horror show-val találta szembe magát a saját otthonában. Egyiken egy emberi fejet látott levágott szemhéjakkal, és gödréből kilógó szemgolyóval, míg egy másikon egy szintén szerencsétlen áldozat mindkét alkarja csontig volt csupaszítva, ő viszont még láthatóan életben volt. Agnes gyomra mindössze a harmadik képig bírta,

és a határt a levágott nemiszervű, láncon lógó testek húzták meg. A másodperc tört része alatt hányta tele a mosdókagylót, majd kihátrált a fürdőszobából.

– Ilyen nincs… ez nincs… NEM! NEM! NEEEM!!

Hisztérikus állapotban tört ki, minek után a hálószobájában próbált menedékre lelni, de menedék helyett egy újabb üzenet várta az ágyon. Teljesen leizzadva hiperventillált, de nem volt képes nem megnézni a második üzenetet, ami szintén azt bizonyította, valaki járt az otthonában.

„Ui.: Én a helyedben lecserélném a zárakat. Nevetségesen egyszerű volt bejutni a házadba.

Elhiheted, hogy ezek után csodálkoztunk, hogy a jelszavad nem 12345 volt. Amúgy nagyon aranyos a kutyád… Bugsy, ugye? Én is szeretem ám a kutyákat! Ha jól bánsz velük, halálukig hűségesek maradnak hozzád, de jobb, ha tudod, hogy vannak embereim, akik a megfelelő összegért cserébe szinte bármire képesek. Kifinomult módon képesek akár elhalálozási dátumokat is előrébb hozni, úgyhogy jól vigyázz, mert mi nem adunk második esélyt!”

Agnes lelkének mécsese ekkor tört el, és a korábbi lufis sikollyal ellentétben akkora hangerőt vonultatott fel, amitől még a szomszédban is felkapcsolták a villanyt.

Eközben a ház előtti út túloldalán felvillant egy kocsi fényszórója a sötétben.

– Szerinted megértette? – kérdezte egy öblös hangú férfi, miután ráadta a gyújtást a kocsira.

– Az mindegy, hogy én mit gondolok. Idővel majd úgyis megtudjuk, hogy felfogta-e, de egy biztos… az a sikítás nemcsak a szomszédig jutott el, még itt is tisztán lehetett hallani… ráadásul a poloskák nélkül.

– Akkor elégedett lesz az eredménnyel.

– Biztosan. Viszont húzzunk el innen, mielőtt kihívják a zsarukat.

Amíg Agnes otthonát a sikoly járta át, addig a kocsit a kacaj hangjai töltötték meg. Az anyósülés oldali ablakon kirepült egy elégett cigarettacsikk, majd a kocsi eltűnt a chicagói éjszakában.

Harmadik fejezet A déjà vu fogságában…

– Mr. Garcia! Mr. Garcia… Mr. Garcia, hall engem? – egy tompa zúgás szállta meg a hallójáratomat, melynek védvonalait fokozatosan vette be egy női hang.

– Azt hiszem, ismét rosszul van. Készüljenek elő, lehet, hogy szükség lesz a kezelésre. Mr. Garcia, koncentráljon!

A duruzsoló női hang és az esőcseppek zajának eltűnése jelezte, hogy az érzékeim közül a hallásom ébredezett először. Ezután tudatosult bennem, hogy már nem csuromvíz minden ruhám.

– Továbbra sem tér magához?

– Adunk neki még neki egy kis időt, hátha…

Egyre több szó jutott el az agyamig, és egyre kevésbé hagyott nyugodni a gondolat, hogy vajon ki vagy kik állhatnak a kocsim mellett, így óvatosan kinyitottam az egyik szemem. Teljesen letaglózott, amikor nem az enyhén füstfoltos tetőkárpitot láttam magam felett, hanem egy lustán forgó ventilátort, melyet egy briliánsan megmunkált, intarziás faburkolat fogott közre.

– Nézze… ébredezik.

– Akkor nem lesz szükség a gyógyszerre, köszönöm!

Magával ragadott a faburkolat, ami egységében egy sakktáblává állt össze. Ahogy végignéztem az egész plafonon, feltűnt, hogy egy illúzió bújik meg a kockák között, ami által úgy tűnt, mintha hullámozna az egész mennyezet. Ezt az illúziót egy kecses női kézfej törölte el, mely kirántott az ábrándozásból, vissza a valóságba.

– Mr. Garcia, most már jobban érzi magát? – kérdezte a kézfej tulajdonosa kedves, megnyugtató orgánummal.

– Hogy… tessék? – zavartan ültem fel egy nyikorgó bőrkanapén, és egy teljesen ismeretlen irodában találtam magam.

– Mondja! Ismét beleszaladt egy rosszullétbe? – egy sárga blézerbe bújt hölgy jegyzetelt serényen egy noteszbe az előttem lévő dohányzóasztal túloldalán.

– Higgye el, már nem szégyen ezekről beszélni! Évtizedekkel ezelőtt számos mentális betegséget még csak beazonosítani sem tudtunk, manapság viszont már más idők járnak. A legtöbb ember együtt él valamilyen típusú szorongással, mentális zavarral, melyekre már léteznek megfelelő

kezelések.

– Meg… meg tudná mondani, hogy nekem mi a bajom?

– Segítek összefoglalni, Mr. Garcia. Felébredt a semmi közepén, majd nem messze attól a ponttól megtalálta az autóját, de fogalma sincs róla, hogy miként került oda. Így történt, igaz?

– Igen… így történt… igen.

– Kiváló! Erre már tudunk építeni. Mi az, amire utoljára emlékszik? – annyira egyszerű volt a kérdés, én mégis értetlenül álltam… azaz ültem előtte.

– Befeküdtem a kocsim hátsó ülésére.

– Miért tett így?

– Nos… azt hiszem… talán, mert esett, vagy mert fáztam.

– Értem, tehát a cselekvésének a forrása vélhetően a menekülés volt. Most szeretném, ha elmondaná, hogy mi volt az oka annak, hogy nem egy másik irányt választott a céljai megvalósításához. Nem volt semmilyen más lehetőség az ön számára?

Miközben faggatott, folyamatosan jegyzetelt a noteszbe, és óhatatlanul is megjelent egy gondolat a fejemben: lehet, hogy ilyenkor nem is írnak le semmit? Elképzelhető, hogy csak rajzolgatnak, esetleg amőbáznak, vagy egy viccet jegyeznek fel az ebédidőre egy favicckedvelő kollégának.

– Nos? Biztos vagyok benne, hogy nem a menekülés volt az egyetlen lehetősége, Mr. Garcia.

Kérem, gondoljon vissza a szituációra!

– Volt… volt ott egy másik út, de… – úgy éreztem magam, mint egy kisiskolás, aki nem meri bevallani, hogy összevizelte magát a szünetben. – …de az túl sötét volt.

– Szép munka, Mr. Garcia! Kérem, mindenképp haladásnak élje meg ezt a beismerést, ugyanis az első lépés a gyógyulás felé mindig az, hogy rájöjjünk, van választási lehetőségünk. Számtalan beteg vagy függőséggel élő ember érzi úgy, hogy csak egy út van számukra, ami a gyógyszereken, alkoholon, vagy éppenséggel a drogokon keresztül vezet.

– K-köszönöm – semmit sem értettem ebből az egészből.

– Szóra sem érdemes, hiszen ez az ön eredménye, amire igenis büszke lehet!

– És most hogyan tovább?

– A következő lépés az, hogy rálépjen arra a bizonyos másik útra, ugyanis nem választhatjuk mindig a könnyebb utat. Lesz, amikor le kell róla térnünk, bármennyire is ódzkodunk a képzelt vagy valós nehézségektől.

– Mindez rám nézve mit jelent, tisztelt… – megpróbáltam leplezni, hogy ötletem sincs róla, kicsoda ez a nő.

– Mr. Garcia, már megint ez? Előbb-utóbb kénytelen leszek beszerezni egy névtáblát külön ezekre az alkalmakra.

A leplezés elbukott, és a kedves, megértő tekintetet felváltotta egy frusztrált sóhajtás, majd visszatért a mosoly.

– Akkor még egyszer. Az én nevem dr. Caroline Bailey-Andrews, pszichiáter. PhD. A MAGA pszichiátere, Mr. Garcia, lassan két hónapja már. – Dr. Andrews rábökött az asztalán felállított naptárra, azonban hiába nyújtogattam a nyakam, egy árva számot vagy betűt sem láttam a lapokon.

– Remélem, hogy ezúttal is sikerül átlendülnünk ezen a buktatón, ugyanis újabb gyakorlat következik. Kérem, próbáljon összpontosítani, és kövesse a szemével a metronóm mozgását!

– Hipnotizálni fog, dr. An…drews? – áradt a kétkedés a kérdésemből.

– Ne beszéljen zöldségeket, Mr. Garcia! A hipnózis ezen az állapoton nem segítene. Sigmund

Freud is állította, hogy nem mindenki hipnotizálható, tehát ez a terápiás ág inkább a mozivászonra költözött. Mi pszichoanalitikus pszichoterápiát fogunk alkalmazni.

Sok volt a pszicho, én pedig kezdtem úgy érezni, hogy jómagam voltam a pata az egyenletben.

– Megtenné, kérem, hogy elmagyarázza, ez pontosan milyen… terápia? Mi fog történni?

– Örömmel látom, hogy ez felkeltette az érdeklődését. Ennek a terápiának a célja az, hogy az ön mentális szilárdságát megerősítsük, hogy minél határozottabban tudjon szembenézni a kihívásokkal.

Azt szeretnénk elérni, hogy ne csak a világos utat keresse, hanem táguljon a fókusza más lehetőségekre is, és merjen is élni ezekkel.

– Értem. Tehát a fény… nem mindig jó.

– Pontosan! Biztosan maga is hallotta már azt a klasszikust, hogy ’látom a fényt az alagút végén, de miért dudál?’.

– Heh… igen, ismerem.

– Erről van szó!

– Mit javasol, mit kéne most tennem?

Dr. Andrews hátradőlt a szürke foteljében, és annyit mondott: – A határozottságának a felépítése sajnos nem fog egyről a kettőre megtörténni, így arra kérem, hogy a legközelebbi találkozónkig legalább egyszer nézzen szembe a félelmével, és induljon el az ellenkező irányba! Ha kell, akkor széllel szemben, ugyanis el fog jönni az életben az a pont, amikor nem választhatja a könnyebbik utat.

A monológja végén kinyújtotta a karját, majd a karórájára pillantott.

– Úgy látom, le is járt az időnk mára… nem egészen 4 perccel ezelőtt, de ne aggódjon, ezt nem fogom felszámítani. Tekintse grátisznak – dr. Andrews mosolyogva csillogtatta meg nagylelkűségét, majd felállt a fotelből, és kinyitotta nekem az ajtót.

– K-köszönöm, doktornő.

– Mielőtt távozna, volna itt valami az ön számára – benyúlt blézerének apró zsebébe, és előhúzott egy piszkosfehér sakkfigurát.

– Hát ez…? – bárhogy törtem a fejem, nem értettem a gesztust.

– Ez egy huszár. Tegye el és emlékezzen, hogy ámbár ácsoroghat a sarokban, mint egy bástya, vagy tötymöröghet úgy, mint egy gyalog, de a gyógyulás érdekében a huszár posztját kell, hogy válassza!

– Rendben, de… ezt hogy kellene értelmeznem, doktornő?

– Nézzen szembe a félelmével, és győzze is le! Miután megtette, egy sokkal erősebb emberként látja majd magát a túloldalon. Ez az a tanács, amivel útjára indítom, és várom jövő héten ugyanitt, ugyanekkor.

Amikor átléptem a küszöböt, olyan érzés fogott el, mintha csak álomból ébredtem volna fel. Kis időbe telt, mire feltűnt, hogy a gravitáció sincs teljesen rendben, vagy legalábbis a belső fülem rakoncátlankodik, és még egy kis extra idő kellett ahhoz is, hogy észrevegyem, nem is állok, hanem valójában fekszem. Amint felnéztem, megjelent a foltos tetőkárpit, a kezem belelógott a tobozok, levelek és ágak garmadájába, a lábam pedig szeretett, fakózöld Dodge-om hátsó ajtajának nyomódott.

– Most akkor csak álmodtam…? Vagy inkább ne kérdezzek hülyeségeket? – könyökömmel megtámasztottam magam az ülésen és kinéztem az ablakon. Az esőnek és ködnek híre-hamva sem volt, helyüket átvette a felhőtlen ég és a felkelő nap sugarai, melyek megostromolták Detroit Szülöttét.

Ezek a sugarak jelképezték a reményt, és nem hagyhattam, hogy hasztalan árnyékként végezzék.

– Akkor nincs más hátra, ugye…? – megfogtam a kilincset, majd kitártam az ajtót, ami azzal a lendülettel zsanérral együtt szakadt le a kaszniról.

– Ajh… viszlát, öreg haver!

Búcsúzóul megpaskoltam a kocsi nedves tetejét, majd kilépdeltem a macskaköves útra.

– Nézzek szembe vele, mi…? Mert az mindig olyan rohadt könnyű, ugye, dokikám?

Elnéztem balra, amerre eddig haladtam, majd jobbra fordítottam a fejem, amerre a sötét erdei út volt, és hosszasan hadakoztam önmagammal, hogy mégis merre is kellene mennem. Ezt addig folytattam, amíg egyszer csak kitapintottam a zsebemben egy apró idegen tárgyat.

– Hát ez…? – az apró tárgy egyszerre rontott a helyzeten, de valahol erőt is adott a folytatáshoz.

– A huszár… dehát… mégis hogyan?

Kérdésemet meghagytam költőinek, elraktam a huszárt, és öles léptekkel megindultam a sötét erdei út irányába. Egy megközelítőleg negyvenöt fokos, sárral borított emelkedő vezetett a sötétségbe, amit a lábamban lüktető fájdalom miatt csak sokadik próbálkozásra sikerült leküzdenem.

Bármerre is tekintettem, az ösvényre csupán annyi fény volt képes behatolni, ami azt szavatolta, hogy ne essek minden második lépésnél pofára. Az út két oldalán jóformán légmentesen álltak egymás mellett a fák, lombozatuk pedig az út felett összezárt, eltakarva előlem a tiszta kék eget.

Egy örökkévalósággal később elérkeztem egy kereszteződéshez, ahol az út háromfelé szakadt.

– Tessék… Pont most nincs nálam egy érme sem, amit feldobhatnék… Érme ide vagy oda, döntenem kellett. Két út ugyanolyan sötét volt, mint az, amin eddig caplattam, a harmadik viszont egy apró füves dombhoz vezetett, melyre megmagyarázhatatlan oknál fogva jutott némi napfény.

– Nos, a doki azt javasolta, hogy nézzek szembe a félelmeimmel, és ez az imént sikerült is, szóval… most akkor jöhet valami, ami nem annyira hátborzongató? – leálltam alkudozni magammal, ami oda vezetett, hogy nyert a bennem élő nyuszi, és a bal oldali utat választottam, ami egy fészerre hajazó bódéhoz vitt.

– Vajon mi lehet ez a… bizalomgerjesztő objektum… itt a semmi közepén?

Az egyik oldalán egy óriási piros kereszt éktelenkedett.

– Hangsúlyozom… bizalomgerjesztő…

Óvatos mozdulattal lenyomtam a kilincset és belöktem az ajtót, ami keservesen nyikorgott.

– Eej, hogy nem lehetne ezt halkabban…?! – dörmögtem a bajuszom alatt, nehogy még több zajt keltsek. Mielőtt beléptem volna, az ajtó melletti párkányról elemeltem egy gyanúsan odakészített gyufásdobozt.

– Mintha számítottak volna rám… vagy szimplán egy láncdohányos mormotáé a hely…

Meggyújtottam az egyik gyufát, és annak fényénél belestem a bódéba, amiben az egyetlen berendezési tárgy egy vastag kampó és lánc volt, melynek a végén egy vérfoltos zsák himbálózott.

– Mi a…? – közelebb hajoltam, majd nyomban hátrahőköltem az irgalmatlan bűztől, ami bent terjengett.

– Jesszusom!

Nem a bűz volt az egyetlen pompás indok arra, hogy távol maradjak a helyszíntől, de dr. Andrews ajánlása járt a fejemben, és nem hagytam, hogy másodjára is a nyuszi nyerjen.

– Nem vagyok nyuszi… nem vagyok nyuszi… nem vagyok nyuszi! – mantráztam magamban, közben meggyújtottam egy újabb gyufát, és teljes testemmel behatoltam a bódéba. Amint beléptem, hirtelen úgy éreztem, minden porcikám viszket vagy zsibong, de gyorsan nyilvánvalóvá vált, hogy ez nem higiéniai kérdés, hanem annak a tömény rovarhadnak tudható be, ami a zsák tartalmán lakmározott.

– Azt a rohadt… rosszabb, mint a sáskajárás Egyiptomban…

Nagy erőfeszítésre volt szükségem ahhoz, hogy ne hányjak össze mindent magam körül, ugyanis valami mélyen belül azt súgta, hogy muszáj körülnéznem a helyiségben. Ebbe az érzésbe kapaszkodva erőt vettem magamon, majd egyszer csak váratlanul és látszólag ok nélkül a zsák egy hangos reccsenéssel kiszakadt, és szemem elé tárult az a bűzös pempő, amit rejtett magában.

– Fúú, baszki… nem bírom… nem… köszönöm, elég volt! – az elhatározás már megvolt, arra viszont nem számítottam, hogy a vörös pempőből kinyúl egy kéz, és visszatart a menekülésben.

– Mi a f…?!

A kéz nyomában ott volt a hozzá tartozó váll, a nyak, majd teljes testében megjelent egy sovány, de ennek ellenére piszkosul erős, vörös bőrű nő. Arcán mindössze egy érzelem látszódott: a harag.

– Te nem… te biztos nem vagy itt… ez, hogy a kezeddel itt… itt összevérzed az ingem, az… az nincs… nem… nincs…

Elhibázott gondolat volt a győzködés, ugyanis nem volt más, mint olaj a tűzre, amivel felbőszítettem őt.

– Figyelj, biztosan…

Szó nélkül megragadta a nyakamat, elemelt a padlótól, majd a képembe sikoltott:

– TE TETTED EZT VELEM!

Amilyen hirtelen tűnt fel, olyan váratlanul is tűnt el a szemem elől, én pedig a szorításából felszabadulva a földre zuhantam, mint egy zsák krumpli. A hangja még néhány másodpercig visszhangzott a bódéban, majd miután végleg elhalt, nem maradt más, mint a rovarok zümmögése, és az én lihegéssel egybekötött nyögdécselésem.

– Ez… ez… ez… nem lehetett… ilyen nincs… ilyen… HOGYAN…? Minden idegvégződésem azon dolgozott, hogy egy épkézláb magyarázatot keressen az imént látottakra, de a leggyakoribb emberi feltételezéseken túl nem sok jutott eszembe.

Drog! Engem valaki biztosan bedrogozott. Háh! Nem lehet más magyarázat erre!!

Megörültem, majd kétségbeestem, utána pedig újra megörültem, de bármit is tettem, végül sajnos mindig kétségek között maradtam, és ez úgy hatott rám, mint egy második gravitációs erő.

– Na jó… muszáj. Muszáj lesz most… menni! Most!

Felkönyörögtem a testem a földről, majd a zsák látványa és szaga adta hátszéllel szinte kirepültem a bódéból.

– A rohadt életbe… ez most… tényleg…?

A bódé ajtaja válaszolt, méghozzá úgy, hogy becsapta saját magát a keretbe, de még a zárat is elfordította a foglalatban.

– AZ ANYÁDAT!

Az ötméteres biztonsági távolságot megtartva kikerültem a bódét, és visszarohantam a kereszteződéshez.

– És akkor… dr. Andrews… most mi legyen? Nézzek szembe a kihívásokkal, mi? Marha jó ötlet!! –

kidühöngtem magamat, majd megpróbáltam higgadt fejjel meghozni a döntésemet.

– Szóval… van a visszaút, ami nem játszik, mert ha arra megyek, akkor „nem tudok határozottabban szembenézni a kihívásokkal” – gúnyosan idézőjeleket imitáltam az ujjaimmal, de ennek ellenére be kellett ismernem, hogy nem tudok jobbat annál, mint amit a képzeletbeli doki mondott nekem.

– Hugi… de utállak most téged… kellett neked a hülye filmjeiddel jönnöd! – morgolódtam még egy sort, majd célba vettem a szemközti utat, ami jobbra volt a befele vezető ösvénytől.

– Bár, ha mondjuk itt lennél, elmondhatnád, hogy mit tesznek a főszereplők a túlélésért… –

elszállt a dühöm, helyette Agnes szeleburdi arckifejezése villant fel az emlékezetemben, ami megtöltötte a szívemet és erőt adott.

– …és bátrabbnak is érezném magam, ha mellettem volnál. Remélem, legalább te jól vagy!

Caplattam tovább az úton, ami, úgy tűnt, sohasem akar már megváltozni, vagy bárkit is elvezetni bárhová. Kisebb fa… nagyobb fa… kis fűcsomó… nagyobb bokor… sok kis bot… néhány nagy gally…

és a sor folyamatosan ismétlődött a félhomályban, ahol egyre csak szaporodtak az erdei zajok, és mintha a fák sem lettek volna már olyan közel egymáshoz. Rettegtem a gondolattól, hogy van valaki a közelemben, de egyúttal azt is szerettem volna, hogy ne legyek teljesen egyedül a sötét erdőben.

– Várjunk csak… Mi van akkor, ha TÉNYLEG csak én vagyok ezen a kietlen vidéken… vagy erdőben? Lehetséges ez…?

A lehető legjobb pillanatban jutott eszembe, amit Agnes mesélt: „És akkor még nem is említettem az elmegyógyintézetből szabadult kannibált, aki egy kietlen erdőben eszi meg az áldozatai veséit.”

– Kösz, Hugi… Lehet, hogy jó esélyem van pörköltként végezni az egyik fa árnyékában… Vajon nokedlivel vagy tésztával lennék finomabb?

A humor mindig is segített oldani a feszültséget, és most sem hagyott az út szélén. Mi több, elvitt a fütyörészés és dúdolgatás utcasarkára.

– Ha a tengerészeknek meg a bányászoknak is bejött, akkor megérhet egy misét.

A választásom a Don’t Worry Be Happyre esett, és talán nem is dönthettem volna jobban. Láttam magam előtt a kandallót és a giccses lámpaoszlopokat, utána pedig megjelentek a furcsa ruhában táncoló és csettintgető emberek… Én is próbáltam elkapni az akváriumot, persze csupán gondolatban, de így megadhattam magamnak azt az élményt, hogy sikerül elkapnom, halakkal együtt.

– Don’t worry… be happy… – olyannyira felbátorodtam azon, hogy nem tört össze az akvárium, hogy még a dal szövegét is, halkan ugyan, de énekelni kezdtem a félhomályban baktatva.

– Don’t worry… be happy… – minden alkalommal, amikor egy sor végén nem rontott rám valami a sötétből, kicsivel bátrabbnak éreztem magam.

A főcímdalomnak valódi, érezhető pozitív hatása volt, amitől messzebbre jutottam a sötét erdőben, mint azt reméltem volna. Ennek ellenére tisztában voltam vele, hogy az erdő már jó ideje tartozott nekem egy meglepetéssel, és ideje volt már, hogy törlesszen.

– Na, és te mi vagy…?

Egy hatalmas törzsű, kidőlt fa zárta el az utat. Vélhetően régóta volt már ott az a fa, ugyanis teljesen benőtték a tüskés kúszónövények, melyeknek volt idejük még a fák lombozatával is összenőni, valóságos falat építve az utamba.

– Hát ez király! – hátranéztem, és láttam a nagy sötét semmit hosszasan elnyúlni magam mögött.

– Legalább nem kerget semmi…

Közelebb léptem a fához és észrevettem, hogy a számos növényszár ellenére a fa törzse nem a földön volt, hanem valamivel felette.

– Ott… talán átférnék – vizsgálgattam az apró rést, próbálgattam összevetni a méreteimmel, és nem is voltak olyan rosszak az esélyeim. – Miért is ne…? – ledobtam magam a földre és bemásztam a fa alatti, vízzel teli árokba.

– Óóóvatosan… óóóvatosan… – természetesen minden létező körültekintés ellenére is sikerült elveszítenem az egyensúlyom, és megmerítkezhettem a pocsolyában.

– Fasza! Szóval ilyen érzés, ha valaki maga alá csinál… vagy ha lepisálják.

Kikecmeregtem a fa alól, és a túloldalon ugyanúgy folytattam az utam, mint előtte.

Első alkalommal nem éreztem gyanúsnak, azonban mikor másodjára is feltűnt, akkor már megéreztem a negatív behatását. A fák valóban távolabb kerültek egymástól, és a mögöttük sorakozó rokonaik is széthúzódtak. Ez volt az első alkalom, hogy beláttam az utat övező fák közé, azonban a látvány csupán rontott a helyzeten. Nem volt jó másra, minthogy megmutassa, hogy az erdő, amiben kóborlom, jóval hatalmasabb, mint gondoltam.

– A büdös francba… Odabent még sötétebb is van, mint itt… Hihetetlen! Oké, akkor legyen ez az út… rendben van!

Letettem arról, hogy elmeneküljek az elől, ami vár rám az út végén, és ez az elhatározás egészen egy napfény által megvilágított kis emelkedőig vitt, ami egy lombos fa mögött bújt meg. A lelkem vibrált, a szívem pedig nagyokat dobbant a napfénytől, ez pedig futásra ösztökélt, amíg el nem érem a sugarait. A napsütötte, lombos fát megkerülve felbotorkáltam az emelkedőn, aminek a tetején meglepő látvány fogadott.

– Ilyen nincs…

A „Be Happy” többé nem csendült fel az elmémben. Nem engedték neki azok a kövér izzadságcseppek, melyek tömegesen jelentek meg a halántékomon. Számuk olyan viharos gyorsasággal nőtt, hogy felvillant a zsebemben megbújó bicska a lelki szemeim előtt. Egy pillanatig el is gondolkodtam, de ennél bátrabb akartam lenni.

– Nem halhatok meg úgy, mint egy gyáva nyúl!

Az első és legrémisztőbb dolog, amin megakadt a tekintetem, az az ódon épület oldalán éktelenkedő vörös felfestés volt.

– Tudom… tudom, hogy nehéz elhinni, Gary… de én mondom neked, hogy ez korábban még egy kereszt volt. Emlékszel te is, ugye…? Nem nyíl, hanem KERESZT! – kénytelen voltam végre valakivel megvitatni a helyzetet, és mivel nem volt más lehetőségem, ’Gary’-vel beszéltem meg a dolgokat.

– Nincs más hátra, nem igaz, Gary?

– De van! Tutira van, de ahhoz előtte még át kell ezen vágni magunkat.

– De… de… – reflexből nekiálltam akadékoskodni.

– Igen, tudom. Pontosan tudom, de most csak az ’előre’ van, értsd meg!

– Utálom, amikor ezt csinálod, Gary… Igazán köcsög húzás! – végre meglett az a valaki, akit hibáztathattam magam helyett.

Odaléptem az építményhez, és mutatóujjammal megérintettem a nyilat.

– Ez friss? – tömény festékszag érződött az ujjamon, de még valamennyi vörös szín is rajta maradt a bőrömön. A keresztről ugyan nem tudtam, hogy frissen festették-e, abban viszont már biztos voltam, hogy rajtam kívül mások is voltak az erdőben.

– Van itt valaki? – hiába kérdeztem, nem érkezett válasz.

– Előrehaladott az emberi tudomány, de attól még a festék nem varázsolódik csak úgy fel a falra ám, HAVER!

Próbáltam erőt sugározni, de mélyen legbelül ez a nyuszi sipítozása volt.

– ELŐJÖHETSZ, HALLOD? Nyertél! Nem tudom, mit akarsz vagy akartok, de MEGADOM, OKÉ? –

nem érdekelt már semmi más, csak az életemet akartam megtartani, és hazajutni.

– Pénz kellene? AKKOR MONDJAD, ÉS ALKUDJUNK MEG! EGY IDŐ UTÁN ÚGYIS ELKEZDITEK

MAJD UNNI A BOKROKBAN BUJKÁLÁST, NEM IGAZ? KÖNNYÍTSÜK MEG EGYMÁS DOLGÁT, ÉS

CSAK GYERTEK ELŐ!

Nem álltam még készen a bicskára, de sok minden másra már igen.

– Halló… hall… – még egy utolsó alkalommal megpróbáltam, de válasz ezúttal sem érkezett, és el kellett kezdenem megbarátkozni a gondolattal, hogy egyedül vagyok.

Vettem egy mély levegőt és elhaladtam az ismerős párkány mellett, egészen az ajtóig.

Gyufásdoboz ezúttal nem várt rám, a bejárat viszont valahogy mégis más volt.

– Ez meg micsoda? – újabb gyufát gyújtottam, aminek fénye egy zöld EXIT táblát emelt ki a sötétségből.

– Ha-ha-ha! Rohadt vicces! – ismét körülnéztem, de a feltételezett elrablóim nem mutatkoztak meg.

– Bekaphatjátok! – úgy éreztem, készen állok, hogy újra szemtől szembe kerüljek az emberi pempővel és a vele járó borzalmakkal, így vettem egy mély levegőt, és lenyomtam a kilincset.

Mondhatom, alaposan meglepődtem, amikor észrevettem, hogy a zsáknak nyoma veszett.

– Ne basszatok fel…!

Se zsák, se rovarok, csupán zöld, fenyőillatosítók, de abból vagy száz darab lógott a plafonról.

– Mégis mi ez? Ide járnak tépni az egyetemisták, vagy mi?

Érthetetlen volt számomra az egész helyzet, és már azt is kezdtem megkérdőjelezni, hogy valaha itt volt-e egyáltalán az a véres zsák. Léptem kettőt-hármat a – most már – makulátlan és illatos helyiségben, amikor is megakadt a tekintetem valamin, ami nem az egyik illatosító vékonyka madzagja volt.

– Á-há! Szóval itt van a turpisság… hogy kapnátok be!

Beálltam a bitófa kötele alá, és kezemmel nagyot rántottam rajta.

– Ez aztán strapabíró… Nem bíztátok a véletlenre, az biztos, de ekkora súllyal nem kellett volna számolni. Nem vagyok egy kövér fasz! Ó, nézzétek! Még egy kis létra is van itt nekem. De kedvesek vagytok… ANYÁTOKAT!

A létrát a szemközti falnak vágtam, majd sarkon fordultam, de egy halovány női suttogás visszatartott.

– Ez így könnyű… tiszta… illatos – a suttogást egy halk kacaj is követte, amitől azonnal felment bennem a pumpa.

– Csak szeretnétek, hogy megkönnyítsem a dolgotokat, de arra aztán várhattok!!

Feltéptem az ajtót, és akkora erővel csaptam be magam mögött, amekkorával csak bírtam.

Teljesen nyilvánvaló volt, hogy a tervük felsült, de nem hagyták, hogy az enyém legyen az utolsó szó.

Ahogy távolodtam a bódétól, a fák törzsén egy éles zöld fény tűnt fel, így kénytelen voltam a vélt forrás irányába fordulni. A megérzésem jó volt, ugyanis a zöld EXIT tábla lámpája kapcsolódott fel.

– Bekaphatjátok!

Másodjára is magam mögött hagytam a bódét, és a kereszteződésbe visszaérve a harmadik, és egyben utolsó útra léptem. Szívemben parányi büszkeség kalapált, hiszen nem adtam fel és nem adtam be a derekam. Már-már látni véltem magam előtt dr. Andrews félig mosolygó és félig elítélő

arcát, hiszen biztosan tudott volna kifogást emelni valami ellen, de inkább a félmosolyra koncentráltam, és az abból merített erővel baktattam tovább.

– Jesszusom, mit nem adnék egy zuhanyért és váltás ruháért!

Akkor realizálódott bennem ez a gondolat, amikor megdörzsöltem a szemem és megláttam a koszt, ami a kezemen maradt utána. Nagyjából leporoltam magamat, azonban amikor a tenyerem a jobb combomhoz ért, életem egyik legdurvább déjà vuje kerített fogságába, ami még a baktatásomat is megfékezte.

– Itt nem volt… valami…?

Mindössze egy sejtés bukdácsolt jobbra-balra az elmémben, de bármennyire is rá akartam fogni a gondolat fonalára, minduntalan kicsúszott az ujjaim közül. A fájdalom valós volt, sérülésnek viszont nyoma sem volt.

– Valami itt akkor sincs rendjén…

Éppen ismét kezdtem volna elveszni a gondolataimban, amikor az út végén felsejlett valami, ami megörvendeztette a lelkemet.

– Fény! Fény az út végén! Te jó ég, és tényleg ott van, csak ne dudáljon, kérlek!

Éreztem, ahogy a látvány megkongatta a szívemben a diadal harangját, úgyhogy sietősen búcsút intettem a fák rengetegének, és nagy lendülettel érkeztem a macskaköves útra.

– Oké, akkor most hogyan tovább? Egyenesen? O-KÉ!

Kis időt hagytam egy potenciális démoni suttogásnak, de nem marasztalt senki sem.

– Helyes! Maradj is kussban!

Lengedező karokkal lépdeltem tovább, amikor egyszer csak megakadt a tekintetem két kísértetiesen ismerős mélyedésen a sárban.

– Nincs az az Isten… – hirtelen jelentek meg az újabb izzadságcseppek a hátamon.

– Déjà vu… mi?

Leráztam magamról a gondolatot, és lesütött fejjel haladtam tovább, amíg egy lágyan csobogó

patak hangja meg nem ütötte a fülemet. Amint tudatosult bennem, mit is hallok, megugrottam örömömben.

– PATAK! VÍZ! VÍZ!

Beszaladtam a fák közé, és gondolkodás nélkül a vízpartra mentem.

– TE JÓ ÉG! De tiszta!

Ritkán látni olyan tiszta vizet a természetben, ami betekintést enged a vízfenéken heverő kis kavicsokra, így semmi sem tartott vissza attól, hogy feltankoljak.

– Köszike, halacskák, ez életmentő volt!

Egy pillanat alatt frissebbnek éreztem magam, mint egy egyiptomi kamillamező, és az újdonsült lendülettel a szárnyaim alatt indultam tovább az úton.

– Na, várjunk csak… Ha ez *az* az út… – kiengedtem a gondolatot a tudatalattimból, hogy rágódjak még rajta –, …akkor neki is itt kell lennie!

Nem tudom, miért volt rá szükségem, hogy újra lássam Detroit Szülöttét, de sajnos nem is tudtam meg, hogy segített volna-e a látványa, mivel egy keréknyom sem maradt utána.

– Hát ez meg mi lehet…? – keréknyom ugyan nem, de valami más viszont ott volt a helyén.

– Ez hogy kerülhetett ide?

Ott, hol korábban ő parkolt, most egy engem ábrázoló fénykép hevert. – Te jó ég, ez milyen régről lehet…

Sokéves fénykép volt, még a húszas éveim elejéről, de mindössze ennyit sikerült behatárolni, úgyhogy lamentálás helyett inkább zsebre vágtam a képet és haladtam tovább.

Már messze jártam az ébredésem helyétől, amikor ismét megtalált a suttogás. Először tompa, távoli zaj volt, mintha csak bekapcsoltak volna valahol egy Sokol rádiót, de ahogy haladtam előre, egyre hangosabbá vált, idővel pedig női kacajjá fejlődött.

– Már megint TE? Mondd, mi az édes anyádért sutyorogsz itt nekem, hm?! Mégis mit akarsz tőlem? – suttogni azt tudott, de amikor visszakérdeztem, akkor hirtelen nem volt semmi mondanivalója.

– Gyere elő végre, és ne legyél egy GYÁVA FASZ! Gyere elő, és rendezzük le egyszer és mindenkorra!

– Te akartad… – a hang ezúttal nemcsak suttogás volt, én pedig az éles váltástól azonnal elbizonytalanodtam döntésem helyességében. A földet borító levelek elkezdtek mocorogni, a következő pillanatban pedig a semmiből orkán erejű szél támadt, ami nekicsapott a legközelebbi tölgyfának. A szél megbénította az érzékeimet, én pedig jobb híján megkapaszkodtam a fakéregben, és vártam, hogy véget érjen.