Amíg az igazság minket el nem választ Első kiadás

EMILY D. BEŇOVÁ

2022

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szöveg:© Emily D. Beňová

Fordítás: Denisza Szakala

Borítóterv: © Zuzi Maat

Minden jog fenntartva. Tilos bármely részét ennek a könyvnek reprodukálni, keresőrendszerekbe menteni vagy bármilyen elektronikus formába áthelyezni, mechanikus vagy fotografikus másolatot készíteni a szerző, illetve a kiadó írásos engedélye nélkül.

Lányaimnak, Viktóriának és Karinnak,

akik miatt érdemes élnem

Prológus

– A feleségem vagy. – Szavai megcsiklandoztak és a hangjától bensőm átforrósodott. – A feleségemként vannak kötelezettségeid. Ebben a pillanatban döntöttem el, hogy itt az ideje annak, hogy teljesítsd azokat.

1. fejezet

Ryan komor tekintettel áll felettem és néz a kinyújtott jobb kezemre. Nem tetszik neki, hogy csak pár érme van benne.

A mai nap nem volt jövedelmező. Az emberek sokkal jobban vigyáznak az értékeikre. Csakhogy akkor is megharagudna, ha mindkét kezem tele lenne papírpénzzel. Sohasem elégedett. Minden egyes nappal jobban érezteti velem, hogy többet vár el tőlem.

– Ennyi az egész?

Bólintok.

Nem hisz nekem, ami szint – Nem sikerült többet szereznem.

Rám néz keserű csokoládébarna szemeivel, és a pillantását szinte a zsigereimben érzem.

Időnként néhány érmével megrövidítettem, mivel nekem is élnem kell valamiből, vennem kell valamit. De most nem tettem ilyet. Ennek ellenére olyan érzése van, hogy folyamatosan meglopom.

Amikor ennyire rideg velem, félek tőle.

Ryan nagyon forrófejű. Elég egy gyenge ösztönzés, azonnal robban, akár a gránát. Az ember soha nem tudja, hogyan fog reagálni, mert az egyik pillanatban még teljesen nyugodt, viszont a másik pillanatban elveszítheti a fejét. A legrosszabb mégis az a kemény tekintet, amiből semmit nem lehet kiolvasni. Ez az a nézés, amely mindig megelőz valamilyen kegyetlen reakciót.

Megőrzi a nyugalmát, vagy kitör, mint egy vulkán és teljesen megolvaszt. Nem ez lenne az első

alkalom, hogy rám emelje a kezét. Három nappal ezelőtt nagyon erősen megszorította és megrázta a vállamat, újabb lopással vádolva meg. Azon az estén szintén nem volt sok sikerem, nem sikerült annyit szereznem, amennyit elképzelt. A véraláfutások a bizonyítékai annak, mennyire őrült tud lenni, ha egyszer feldühödik.

Hirtelen elneveti magát, mint egy őrült. Olyan érzésem van, mintha játszana velem. Ezt már korábban is megtette. Elnevettem magam, erre olyan erővel arcon ütött, hogy elsötétült előttem a világ. Hátraesem, még a fejemet is beütöm.

– Te mocskos kis ribanc! Azt hiszed, hogy nem látok át rajtad? Magadnak megtartod a javát, nekem pedig ideadod az alamizsnát? Nem vagyok hülye. Na, add ide a többit is!

– Nincs nálam több! – Felkiáltok és megérintem az arcom. – Mindent odaadtam, az utolsó fillérig.

Jól tudod, hogy az emberek bankkártyával fizetnek, készpénz nincs náluk. Nem loptalak meg. Ez az összes ma.

Igen, lopni! Tolvaj vagyok!

Tizenhárom éves voltam, mikor az anyám meghalt. Ryan bácsi fogadott örökbe, de előtte megígérte az anyámnak, hogy gondoskodni fog rólam. Anyámnak fogalma sem volt arról, milyen gondoskodást képzelt el nekem, de biztos vagyok benne, ha látná, mi történik most, nem engedett volna Ryan bácsi kezei közé. Legszívesebben még a gyermekotthonba is elmentem volna, de nem voltam még nagykorú, ezért nem dönthettem a magam ügyében.

Ryan már azelőtt is léhűtő életet élt. Olyan gyakran cserélgette a munkahelyeit, mint más a

zokniját. Anya látta az életmódját, mégis remélte, hogy megváltozik és felnő, ha hozzákerülök. Talál egy munkát és példás polgárként él majd.

Nagyot tévedett.

Ryan sosem nőtt fel, és félek, hogy soha nem is fog.

– De ez kevés. Még kajára se futja.

– Ha kevesebbet költenél a szemétre, amivel szurkálod magad, akkor elég lenne.

– Még neked áll feljebb, te kölyök? Ki nevelt fel? Ki fogadott be?

– Csak azért teszed ezt, mert anya megkért, meg azért, mert lopok neked. Amúgy, ha rajtad múlna, az utcán döglenék meg.

Nevet.

– Igazad van, az utcán döglesz meg, mint egy kutya, ha reggelig nem hozol ezret minimum, nem érdekel, hogyan szerzed meg. Felőlem el is adhatod magad, de a pénz az asztalon legyen. Isten óvjon, ha anélkül jössz haza.

– Komolyan gondolod? Fáradt vagyok. Hajnali fél kettő, aludni akarok. Ma már nem megyek sehova. Holnap is mehetek...

Csatt!

Ismét jobbra kapom a pofont, a számban érzem a vér sós ízét. Azt hiszem, az ajkamba haraptam, de nem, mert az egész arcom fáj.

Ryan szüntelenül üt, de az arcom helyett a fejemen. Az ütésektől összegömbölyödöm, és eltakarom a fejem.

Könyörgök, hogy álljon le, de rám se figyel, csak a sajátját hadarja. Ordít, hogy nincs jogom feleselni, én csak egy koszos nyomorult vagyok, és hallgassam őt. Csak részben figyelek rá. Az a fontos, hogyan védjem magam, mert ha nem teszek valamit, ez az elmebeteg megöl.

Mielőtt csípőn rúgna, hirtelen kinyílik az ajtó és belép az egyik kopasz barátja. Nem tudom pontosan, melyik, mert még mindig a földön kuporgok, de hálás vagyok neki. Megmentette az életemet.

– Mit akarsz? Nem látod, hogy az unokahúgommal beszélgetek?

– Nem szívesen zavarok, de csomagod van. Tiszta áru, haver, verekedni fognak érte – mondja és teljesen mindegy neki is, ahogy összegörbülve fekszem a földön és sírok. Összetörve, fájdalmakkal küszködve reszketek és imádkozom, hogy Ryan elmenjen és egyedül legyek.

– Ejha! – Összedörzsöli a kezeit. – Hosszú estének nézünk elébe, tesó. Hol van?

– Otthon. Ha itt befejezted…

Ryan rám néz, és orrát felszegve szól:

–Befejeztem… egyelőre. Te! – mutatóujját rám szegezi. –Ha még egyszer felemeled a hangod

velem szemben, akkor a kórházban végzed, vagy a hullaházban.

A szememmel követem, ahogy felveszi a kabátot és elmegy. Amikor bezárja az összekaszabolt és megrugdosott ajtót, elsírom magam.

Hirtelen enyhül bennem a feszültség, és minden érzelem a felszínre tör. Jajgatva sírok, es próbálom megvizsgálni magam, hogy nincs-e valamim eltörve.

Annyira erősen rugdosott, hogy nem érzem a csípőm, és ami az arcomat illeti… Megrepedt és feldagadt a szám. Tiszta véraláfutásos vagyok, és ez már nem az első alkalom.

A falnak támaszkodva lassan feltápászkodom, sántikálva elindulok a konyha felé, ahol kiöblítem felpuffadt számat. Kiköpöm a vért, nyelvemmel ellenőrzöm, megvan-e az összes fogam.

Emlékszem azokra az időkre, amikor még anyám élt.

Ugyanebben a házban laktunk, annyi különbséggel, hogy akkor szép volt és tiszta, most elhanyagolt és koszos. Gyakran ültünk anyával a teraszon, ahol teáztunk, vagy a konyhában sütöttünk és főztünk. Anya kuglófja volt a legjobb a környéken. Ha becsukom a szemem, szinte érzem a piskóta illatát.

Gyakran emlékezem. Szívesen töltöm az időt a múltban, mert akkor voltam igazán boldog.

Valóban boldog. Gyönyörű gyermekkorom volt. Anyám volt a legjobb az egész világon. Egészen addig, amíg a rák el nem vette tőlem.

Korántsem volt igazságos, de az élet ilyen. A saját szabályai szerint játszik, és ha a kártya ki van osztva, akkor nehéz a sors elől megszökni. Nem lehet mindent megváltoztatni. Ez így lenne az én életemmel is?

Tényleg ez a sorsom, hogy ezzel a vadállat Ryannel éljek és tűrjem, hogy agresszív? Valóban nem lehet ez alól kibújni?

Nagyon sokszor gondolkoztam a szökésen. Elterveztem, ahogy szaladok, és nem talál rám, de persze egy idő után rám találna. Mindig, mindenhol. Vagy nem? Talán van esélyem arra, hogy megszabaduljak tőle örökre. Miért ne próbálhatnám meg? Miért nem most? Mi akadályoz?

Kinyitom a szemem. Kiszáradt a torkom. Miért vagyok még mindig itt? Miért tűröm még? Nem ez az élet kell nekem. Nem akarok neki lopni. Soha az életben a lopásról még csak hallani sem akarok!

A szívem kalapál és az adrenalin száguld az ereimben, mint a láva a vulkán oldalán. Itt a lehetőség!

Jogom van jobb életet élni. Jobb életet akarok. De pénz nélkül hová mennék és főleg: egyedül? Ki ajánl nekem lakást és ki szerez nekem munkát?

Semmilyen végzettségem sincs, mert Ryan szerint az marhaság és úgysem kellek senkinek.

Tudtam, hogy ez nem így van, de nem volt más választásom. Idősebb volt, és ő lett a nevelőszülőm, ezért rá kellett hallgatnom. Az elején tetszett.

Nem kellett tanulnom, sem iskolába járnom. Itthon voltam. Én is a barátaival lógtam és ez tetszett. Kezdetben!

De később rávett, hogy hordjak ocsmány ruhákat és lopjak.

Boston utcáin rengeteg kedves ember sétál, akik megszántak és segítettek, és ezt Ryan egyre gyakrabban ki is használta. Kevesebb ételt kaptam, csak hogy soványabb és nyomorultabb legyek. Az

emberek mindig megsajnálták a sovány árvákat. Ahogy elkezdtem fejlődni, úgy nőtt az elutasítás is.

Ryan ezáltal elvesztette a bevételt, így megtanított lopni. Eleinte még szórakoztató volt: tizenhat voltam és kihasználtam az ügyességem.

Soha senki nem vette észre, hogyan lopom el a tárcáját vagy a mobilját, esetleg a készpénzt a kabátból. A lopásban igazán jó voltam. De már késő volt, amikor észrevettem, hogy ez nem helyes.

Teljesen benne voltam, és már nem volt visszaút.

Ryannek persze jól jött az ügyességem és eszébe sem jutott, hogy máshogy is lehetne. A másik gond akkor kezdődött, amikor már több anyagra volt szüksége és emiatt reggeltől reggelig kellett lopnom.

Ma is így volt, de az éjszaka nem volt jövedelmező. Már nem lehet könnyen meglopni az embereket. Az emberek bankkártyát használnak, azt pedig felesleges ellopni, ha nem tudom a PIN

kódot. Megpróbáltam koldulni csakis azért, hogy megszerezhessem őket, de az emberek már nem figyelnek rám. Elfordítják a fejüket, ha meglátják egy koldus kezét és továbbmennek, mintha ott se lennénk.

Egyrészt megértem. Nem hisznek a látszatnak. Azt hiszik, hazudunk, ami általában igaz. De léteznek olyanok is, akiknek tényleg szükségük van minden fillérre, csak hogy egy nappal tovább éljenek. Legalább egyszer egyenek vagy igyanak. Tudom, vannak olyanok is, akik inkább olcsó bort vesznek, de ez most ilyen időszak. Kinek hihet valóban az ember?

Ki az igazi koldus és ki az, aki csak másnak lop?

A főnök kiválasztja azokat, akik még egy falás kenyérért is hajlandóak lopni és odaadják neki a könyöradományt. Olyan természetes, mint a reggeli kelés vagy a levegővétel.

Az alamizsnából persze a koldusok keveset látnak. A szerencsétlenek meg boldogok, mintha a saját életüket élnék, és nem függenének mástól.

Tisztességtelen, de egyben nagyon ravasz is. Ugyanezt éltem át azzal a kivétellel, hogy a pénzből Ryan nekem semmit sem adott. Ezért loptam időszakonként. Legalább annyit, ami a női dolgaimra kell. Az üzlet nem mindig ment jól, a gyengébb napokon mindössze 100 dollárt tudtam összekaparni.

Talán most is koldusként végzem, de már elhatároztam magam. Elmegyek innen még akkor is, ha az utcán kell megfagynom. Tíz év terror után halálbiztos vagyok magamban. Csak elmenni a lehető

legmesszebb tőle.

Sarkon fordulok és kirohanok a szobába. Kiveszem a szekrényből a táskám. Beledobálom a holmimat és elhagyom a házat.

Elhúzok innen! Pénz és terv nélkül, de azzal a tudattal, hogy valahol máshol jobb lesz. Ha végre megszabadulok tőle, túlélem, és nem fogok az utcán kikötni, mint egy hajléktalan.

Régen meg kellett volna már tennem, de nem tettem. Féltem, ha Ryan ismét megkaparint, összetör. Most már nem gondolkozom. Nem fog elkapni. Elmegyek innen olyan messzire, hogy soha nem talál meg.

A földszintre érve kinyílik az ajtó és belép a nevető Ryan. Azonnal megfagy az arcán a mosoly, amint meglát a táskával.

Kővé dermedten állok előtte, még elfordulni sincs erőm. A tekintete megláncol, pontosan tudja,

mit tervezek.

– Hová, hová? – Kérdezés közben bezárja az ajtót. A kopasz barátja is vele van és méreget. – Úgy tűnik, sietős, de azért volt időd mindent becsomagolni.

– Menj a francba, Ryan! Elmegyek tőled és többet nem dolgozok neked. Felfogtad?

– Ha azt hiszed, hogy csak úgy elengedlek, akkor álomvilágban élsz, Norin. Nem mész te sehova, különleges munkám van számodra. – Azzal a mosollyal mondja ezt, ami valami rosszat takar.

Nyelek. A tekintetem az ajtóra szegezem, villámgyorsan elgondolkozom, hogy sikerülhet-e a menekülés. Tudom, mi történik, ha nem sikerül.

– Meg sem kérded, mi az üzlet?

– Nem akarom tudni.

Ryan mosolyog és a barátjára néz.

– Elég sokat bezsebelnénk ebből az üzletből. Mit gondolsz?

A barátja rám néz, és közben végigmér, majd elkezd mosolyogni.

– Ja-ja, csak világosítsd fel.

Érzem, ahogy elsötétül előttem minden, és a szívem vadul kalapál. Fogalmam sincs, miről beszélnek, de tudat alatt képes vagyok olvasni a soraik közt és a legrosszabbtól tartok.

– Begyógyul az. Vidd el ahhoz a csávóhoz, majd ő kezelésbe veszi.

A kopasz férfi megragad és felhúz. Ryan kitépi a táskát a kezemből és a barátja kirángat a házból.

Igyekszem kihúzni magam a szorításából, kérem, hogy engedjen el, de ő csak rángat, mint egy tolvajt.

Olyan utcákon vezet át, ahol senki nem állít meg. Egy utcával arrébb megáll egy ház előtt és bekopog az ajtón.

– Eressz el! Kérlek. Megmondod Ryannak, hogy leráztalak.

– És Ryan öljen meg?! Felejtsd el!

– Kérlek. Engedj el!

– Pofa be és viselkedj. Saját magadnak teszel rosszat ezzel. Ha azt csinálod, amit mond, kedves lesz hozzád.

– Miért hoztál ide? Mi ez a hely? Mit akar ez férfi tőlem?

– Nem tudom, mit akar, de jó csajt keres. Most pedig nyisd ki a füled, Norin. Azt csináld, amit mondanak neked, és nagy lábon fogsz élni. Vagy pedig lehetsz értetlen is, de akkor valahol mélyen a folyóban találod magad. Gondolkozz el azon, hogy melyiket akarod.

– El akarok menni.

– Ezt Ryan soha nem engedné meg.

A kopasz ismét elkezdett dörömbölni az ajtón, de már nem beszélt velem. Hirtelen kinyílt az ajtó és egy tetovált, kopasz férfi állt előttünk. Hatalmas és félelmet sugárzó.

– Ez az? – Kérdi vastag hangon és belül a gyomromban valami megremeg.

– Ja.

– Össze van verve. A Főnök világosan megmondta, hogy valami szépet akar.

Ismét lenyelem a levegőmet és a pánikot, ami erőteljesen ráz. Mi történik itt? Komolyan eladtak egy bordélyba, mint egy prostit?

– Nem volt jó kislány.

A tetovált gorilla gusztustalanul ismét végigmér, majd bólint.

– Rendben van. Meglátjuk, mit szól hozzá. Gyere be – szól, de én nem mozdulok. Nem akarok bemenni. Bár hallgatok, tudom, miről van szó.

– Mit mondtam? Hallgass és jó dolgod lesz.

Gondolkozom a szökés és a könnyebb megoldás között, és végül a könnyebb utat választom, mert nem éri meg a kockázat: ha esetleg megszököm és elkapnak, akkor megvernek. Belépek és a gorilla bezárja mögöttem az ajtót. Mintha egy normális házban lennék, ahol a folyosón néhány hiányos öltözetű lány áll.

Néhányan fiatalabbak, mint én, mások jóval idősebbek. Az öltözetük elárulja, hova kerültem, de legbelül ismerni akarom az okot, ami jelenleg elég világos. Hiszen Ryan nem adott volna el, mint valami könnyűvérűt egy rossz hírű házba. Vagy mégis?

– Csak menj. Egészen hátra, majd fel a lépcsőn – utasít ez a tetovált gorilla. Elindulok a folyosón, majd fel.

Pontosan mögöttem lépked, vezet egészen az ajtóig, ami mögül nevetés hallatszik. Bekopog, kinyílik az ajtó, egy selyemhálóinget viselő fiatal lány néz ránk.

– Elhoztam őt.

Nyelek egyet. Ismét figyelem az utat, amelyiken idáig vezetett és a szökésen gondolkozom. Az ajtó persze szélesre tárva, és megjelenik egy jóképű férfi. Csak egy köntös van rajta, de kócos, szőke hajával kellemes benyomást sugároz. Vizslató tekintettel végigmér, majd elkomorul.

– Mi van az arcával? Világosan megmondtam, hogy szép lányt akarok. Mit jelentsen ez?

– Állítólag valamit tett. Érintetlent kértem, de nyugi, meggyógyul.

A szőkeség rám néz és bólint. Imádkozom, hogy elutasítson, mondja azt, hogy nem kellek, hogy egy ilyen összetört nem csinálna semmit. Bólint és behív a szobába.

Csak egy pillanatot tétováztam, de aztán beléptem azzal a gondolattal, hogy megkérem, legyen hozzám kedves.

2. fejezet

Az asztalnál ülök és a titkárnőm kávét hoz. Leteszi elém, elmondja, mi vár rám és mi nem változik.

Három értekezlet, egy találkozó és még sok egyéb teendő, amelyeket meg kell oldanom. Nem panaszkodom. Érdekel a munkám, egyáltalán nem sajnálom, hogy tíz évvel ezelőtt megörököltem a családi vállalkozást, ami építéssel és felújítással foglalkozik.

– Köszönöm. Ha netalán Beatrix hív, ne kapcsolja.

– Értettem, Wain úr, más valami?

– Hívja fel Tonyt.

– Rendben. Ha megengedi… – válaszol a trendi nadrágkosztümös, elegáns, vörös hajú nő, és elhagyja az irodámat.

Belenézek a papírokba, amelyek az asztalon fekszenek, és aláírok néhány szerződést.

Végre péntek. A hetem stresszes volt, mire elvégeztem az egyik teendőt, jött a másik, mintha világvége közeledne.

Ha aláírom, amit kell, felhívom a szállítót, aki már hetek óta késik. Megemlítem neki, hogy három napja van arra, hogy elküldje a kívánt árut, vagy keresünk mást. Ebben nem tűrök. Nagyon nem szeretem, ha valaki megpróbál az orromnál fogva vezetni és ráadásként még a határidőt sem tartja be. Az idő az egyetlen, amiből nekem is kevés van, épp emiatt nem szívesen hagyom a dolgokat az utolsó pillanatra vagy határidő utánra.

Az én világomban az idő tökéletes, nem követel semmit. Egyszerűen meg kell csinálni azonnal, mert holnap már késő lehet.

Amíg telefonálok és igyekszem elérni, amit akarok, halk kopogás után belép egy bajuszos, idősebb férfi és csendesen az asztalomhoz lép. Sötétszürke öltönyt visel, amely feltűnés nélkül összeolvad őszülő hajával.

Tony a családunk barátja, és egyben ő az, akiben kétségek nélkül bízni tudok a vállalkozás irányítását tekintve. Még apám mellett is ott volt, jelenleg pedig nekem segít, hogy továbbvigyem a szenvedélyem, az örökségem, ami apáról fiúra száll.

– Ez az ön döntése, Solt úr – felelek a szállítónak, akivel telefonon tárgyalok, miközben idegesen babrálok a tollammal. Igyekszem nyugodt maradni, de ha ez az értetlen itt lenne mellettem, azt hiszem, kettétörném. Nagyon küzdök a nyugalmam megőrzéséért és a beszélgetésünk minőségéért, pontosan úgy, ahogy egy magamfajta férfitől elvárják. – Ahogy ezt már kifejtettem, pár napja van erre, ha nem, keresünk más szállítót. – Befejezem a hívást, és visszateszem a mobiltelefont az állványra, figyelmen kívül hagyva a férfit, aki azt mondja, hogy a kiszállítás a megbeszéltek szerint másik időpontban történik.

– Gondok? – kérdezi Tony érdeklődve.

– Csupán megemlítettem a szállítóinknak, hogy pótolhatók.

Tony elmosolyodik.

– Mindenki az, kölyök. A titkárnőd hívott, mert állítólag kerestél. Mit tehetek érted?

– Tegnap délután hívtak az újságtól, hogy szívesen csinálnának nekünk egy kis reklámot.

– Igen, tudom. Állandóan hívogatnak. Lassan már egy éve lesz, hogy elutasítod őket. Mi legyen velük?

– Ez egyszer kivételt tettem –ismerem be egy nagy levegővétellel, és Tony rám mereszti a szemeit.

– Talán egy csomag szivart és sombrerót ígértek?

Elnevetem magam ezen a frappáns megjegyzésen és tölgyfa asztalra könyökölök.

– Csak megsajnáltam őket.

– Hogy lehetséges ez? Hiszen mindig mondod, hogy a te reklámod a betegek, akiknek segítesz, és hogy nincs szükséged emiatt újságírókra.

– Még mindig ezt gondolom, de ez az újságírónő nagyon kitartó volt. Hónapokon keresztül járt utánam, találkozót követelve. Ezért eldöntöttem, hogy most kivételt teszek. Szombat délben riportot akar készíteni, de elfelejtettem, hogy nekem akkor hajókázásom van. Megígértem a nagymamámnak és a húgomnak, Caroline-nak, hogy elviszem őket a hajóra. Ha ezt megmondanám nekik, akkor becsapva éreznék magukat. Carol biztosan. Ő nagyon tud ilyennek örülni.

– Azt szeretnéd, hogy én menjek el helyetted a riportra, ugye?

– Tudom, hogy mi a véleményed az újságírókról, de nem szívesen okozok csalódást Caroline-nak.

A céget ugyanolyan jól ismered, mint én, sőt jobban.

– Collin, nagyon jól tudod, hogy gyűlölőm a firkászokat.

– Egy órát vesz igénybe, legfeljebb kettőt. Válaszolsz néhány kérdésre. Meglátod, hamar meglesz.

A kettes teremben várnak.

Tony, a bajuszos férfi, aki az apám lehetne, mélyeket lélegzik. Nem akarja ezt az egészet, de tudom jól, hogy jó úton haladok afelé, hogy megtörjem.

– Na. Ments meg. Hm? Elintézed helyettem?

– Van más lehetőségem?

Elmosolyodom.

– Attól tartok, nincs. Ez már el van döntve.

– Jó. De ez az utolsó.

– Szavamat adom. Köszönöm. Életem végéig az adósod maradok.

– A halálról egy szót sem, különben eljön.

Elnevetem magam. Tony kicsit babonás, éppen ezért szinte meg sem hallom ezeket a szavakat.

Megiszom a kihűlt kávém. Tony indulni készül.

– Ha ez minden, akkor van néhány elintéznivalóm – mondja. Zsebében megszólal a telefonja.

– Természetesen, menj, és el ne felejtsd a megbeszélést egykor.

– Figyelek erre.

Halkan kilép az irodámból és felveszi a telefont.

Úgy megy a nap, ahogy kell. A megbeszéléseket csak az ebéd szakítja félbe, majd a vacsora, és ha este kifacsarva érek haza, akkor már csak csendre és az ágyra vágyom. Ehelyett Jamie öcsém vár izgatottan, aki legszívesebben a szemétben látna, ahogy térden állva guberálok.

Az öcsémmel soha nem volt jó kapcsolatom. Jamie mindig önimádó volt. Ha a világ nem körülötte forgott, akkor minden rossz volt.

Folyamatosan várom, hogy végre kinövi és felnő, de az évek alatt nem változott. Nagymama állandóan mondja, hogy anyám apjára ütött, aki ugyanilyen volt. Az ajtóban találkozunk. Én belépek.

Jamie éppen indulóban van.

– De sietős! – Szigorúan ránézek, ő pedig vissza. Megáll, dühösen rám mered.

Amikor a szüleink meghaltak, átvettem a családi céget és ezzel egy időben Jamie és Caroline apja is lettem. Sajnos Jamie ezt úgy vette, mintha én felette álló lennék, vagy rivális és azóta ellenségek lettünk, akik örökké rivalizálnak.

– Indulok!

Az órámra nézek.

– Nyolc óra van. Hova akarnál menni ilyen későn?

– Péntek van, bulizni megyek.

Kikerül, de nem állom meg megjegyzés nélkül.

– A pénzből, amiért megdolgoztál?

Az öcsémnek mintha valaki hirtelen rálépett volna a tyúkszemére. Tudom, hogy érzékeny pontra tapintottam és bármikor felrobbanhat, akár egy gránát.

Megfordul, vicsorítva mellém áll. Nem azért, hogy megüssön, azt nem merné, hanem hogy az arcomba káromkodhasson és az arrogáns mondatait a képembe ordítsa.

– Nagyzolsz, mert Wain úr vagy? Csakhogy én is Wain vagyok, tesó, és tudom, ha az apánk nem halt volna meg, rám hagyta volna a céget.

– Mert te voltál a kicsi fiacskája?

Orrba verem.

– Igazgató lettem, azért, mert idősebb vagyok, és több tapasztalatom van, mint neked, Jamie. Ha

nem lennél ennyire önimádó, már régen a cég tagja lehetnél.

– Mint a te alkalmazottad? Teszek rá, Collin. Nekem kellett volna igazgatónak lenni. Én és nem te! Hiszen téged apa annyira nem is szeretett.

– Igazad van. Jobban szeretett téged vagy Caroline-t, de ez nem azt jelenti, hogy ezt a posztot nem érdemeltem ki. A nyomában jártam nap mint nap, csakis azért, hogy aztán felkészülten vehessem át a vállalat vezetését.

– Nem voltam előnyben, mert én vagyok a második fiú. Ha idősebb lennék...

– Mi lenne? – Dühösen kiáltok. – Talán azt hiszed, hogy az apánk rád hagyta volna a céget? Még egy munkaszerződést sem tudsz írni. Hogyan tudnál hozzájárulni a cég fejlődéséhez?

– Ugyanolyan jogaim vannak, mint neked. Nekem kellene főnöknek lennem és nem neked! – Úgy ordibál, hogy beleremeg a ház. – Várjál csak, drága bátyuskám, meglásd, a kártyajárás megfordul majd egy nap, és akkor minden az enyém lesz.

– A holttestemen át! – mondom a fogaim között átszűrve.

Jamie őrülten felnevet. Mintha ezzel boldoggá tettem volna, a gond csak az volt, hogy nem készültem meghalni.

– Majd utána! – szól nyugodtan és elmegy. Már csak az ajtó csapódását hallottam, ahogy a keményfejű öcsém kilép rajta.

– Collin, kisfiam – csitít nagymama, aki az emeletről szaladt le hozzám. Vékony bézs köntösben van és a lábán papucs. – Mi történt? Miért kiabáltatok?

– Jamie megint bal lábbal kelt fel.

– Jaj, gyerekek. Miért kell mindig ilyen csúnyán összeveszni?

– Mert vele nem lehet értelmesen beszélni, nagyi. Teljesen megszállott. Móresre kellett volna tanítanom.

– Nem, nem kellett volna! – Határozottan megállít. – Ő az öcséd, Collin.

– Csak egy elkényeztetett kölyök, akinek jól be kell olvasni.

Ezekkel a szavakkal otthagyom a nagymamámat, aki töpreng a kialakult helyzeten.

Belépek a szobámba, magamra zárom az ajtót. Kicsit hangosabban sikerül, de ez érdekel a legkevésbé. A harag csak úgy forr bennem és kedvem támadt beleütni valamibe. Főleg az én ostoba testvérembe.

Ki vagyok fordulva önmagamból, a pulzusom az égekben. Ezt az öcsém jól elintézte. Mint egy idétlen taknyos, akinek senki nem fontos. Az életet játéknak veszi és ő találja ki a szabályokat. Ha esetleg valami nem úgy sikerül, akkor óvatosnak kell lenni.

Csakhogy betelt a pohár. Egyáltalán nem érdekelnek a napi szintű veszekedések, és hogy eltűrjem a szemtelen megjegyzéseit. Dolgozni nem akar, de az igazgatói székbe bezzeg szívesen ülne. Biztosan azért, hogy a pénzt el tudja szórni holmi bordélyokban, bárokban, ahová minden este jár.

Jaj, Jamie! Olyan szamár vagy!

Ha csak egy kis eszed lenne, simán lehetnél a helyettes igazgató, de ez neked nem elég. Mindent akarsz, és ez a gond.

* * *

Másnap az elsők között ébredek. Egyértelműen szokásom, hogy a nappal együtt kelek, nem nézve azt, milyen későn feküdtem le.

Kimászom az ágyból, a fürdőszoba felé indulok. Csend van az egész házban, és az ablakok sötétje mögött lassan, de biztosan egy új nap ébred. Gyorsan lezuhanyozom, felveszek egy fehér pólót és nadrágot, majd kilépek a szobából. Felteszek egy sildes sapkát és lemegyek a földszintre.

Ilyenkor még csak a szolgálók mozognak és a nagymamám. Nagymama az ebédlőben ül, a reggeli kávéját issza, újságot olvasva.

– Jó reggelt.

– Collin. – Mosolyog és rám néz a téglalap keretű szemüvege felett. – Jó reggelt, kisfiam. Talán te sem tudsz aludni?

Elmosolyodom, arcon csókolom, majd leülök mellé.

– Úgy tűnik, megelőztél.

Mosolygok én is.

– Úgy néz ki.

– Készen állsz a mai napra? – kérdezem, és egy szolgálólány ugrik mellém. – Csak egy kávét –

jelzem neki.

– Tudod, hogy nem szeretem a hajókat, Collin, de megígértem neked, hogy a jachtodon fogok hajókázni és betartom a szavam.

Bólintok és elveszek egy újságot.

– Mik a hírek?

– Inkább szót ejthetnénk a tegnapiról.

– Na, erről komolyan nem akarok beszélni – felelek. Lezárt dolognak tekintem és inkább a híreket olvasom.

– Csakhogy ezt nem hagyhatjuk annyiban. A testvéredről van szó.

Leteszem az újságot az alacsony asztalra.

– Talán én nem vagyok a bátyja? Ő mindig mindent megúszott.

– Azt gondolom, hogy mindkettőtöknek vaj van a füle mögött. – Leveszi a szemüvegét és szépen elteszi. – Figyelj ide, tudom, hogy Jamie egy kicsit...

– Hülye?

– Hirtelen haragú és időnként azt is kimondja, amit nem kellene, de ő az öcséd.

– Ezekkel tisztában vagyok, de ha egyszerűen nem lehet vele értelmesen beszélni…

– Lehet, hogy nem kellene olyan keménynek lenned vele.

– Szép szavakkal semmit sem érek el.

– Ennek ellenére azt gondolom, hogy adnod kellene neki egy esélyt.

Fürkészem. A fejemben hirtelen egy gondolat formálódik. Miről beszélünk? Nem bírom ki, hogy meg ne kérdezzem.

– Esélyt...miben? Talán nem adtam neki épp elég esélyt? Mindegyiket elcseszte.

– Adj neki még egyet. Én is beszélek vele. Hiszem, hogy aztán észhez tér.

– Nem kap több esélyt! Egyszerűen képtelen elviselni, hogy én vagyok a főnök. Azt hiszi, hogy őt illeti meg, de ez nem igaz. Semmit nem csinál azért, hogy bizonyítson nekem. Ellenkezőleg. Csak olajat önt a tűzre, hogy szabadjára engedje a poklot, amikor csak jólesik.

Az ebédlőbe belép a szolgálólány, leteszi a kávét elém és otthagy minket.

– Adj neki még egy esélyt, fiam. Jamie nem rossz fiú, de szorosan kell fogni.

– A pofájába kéne vágnom mindent, nagyi. Csak így érti meg, hogy úgy viselkedik, mint egy idióta. – Elveszem a kávém, szürcsölők belőle, imádom a forró presszót.

– Tudod, az jutott eszembe... Mi lenne, ha egy hónapra rá hagynád a cég vezetését?

Ebben a pillanatban inkább leteszem a kávét, és lenyelem a kortyot, ami a számban van, nehogy kiköpjem.

– Mi van? – kérdem fojtott hangon. – Van fogalmad róla, hogy mit akarsz tőlem?

– Ott lennél te is. Legalább megértené, hogy nincs erre felkészülve. Lehet, hogy meglep minket.

– Ezt nem gondolhatod komolyan, Jane. – Mintha nem ismernéd Jamie-t. Nem! Ne haragudj, de nem engedem, hogy beleüljön az igazgatói székbe. Nem azért, mert kétségeim vannak amiatt, hogy készen áll-e erre. Nem bízom benne. Vagy elfelejtetted, amikor elvette az autóm és eladta, mert kellett neki a pénz a tartozásai miatt? Aztán amikor a széfből ellopott egymillió dollárt, hogy megvegye a saját házát?

Nagyi mélyeket lélegzik.

– Igazad van, kisfiam. Látszik, hogy igyekszem csak a jót látni benne.

– Mindketten jól tudjuk, hogy az öcsémbe kevés jóindulat szorult. Ha van is, akkor még nem mutatta ki.

* * *

– Jó reggelt – köszön kilenc órakor Caroline és csatlakozik hozzánk. Nem reggelizik, állítólag nem éhes. Az öcsém csak annyira áll meg, hogy a nagyit köszöntse. Engem semmibe vesz, mintha ott sem lennék. Észre sem veszem.

– Hová mész? – kérdezi nagyi Jamie-t, aki csak megcsókolja az arcán és már készülődik.

– A városban van egy kis dolgom.

– Biztos, hogy nem munkáról van szó – szólok közbe, mert már ismerem őt. Ez egy léhűtő, lógós és önimádó. Csakis magára gondol, és azt hiszi, hogy családon belül mindenki csak bántja, és hogy ő

többet érdemel. Aligha lát józanul.

– Jobb lenne, ha a saját dolgoddal törődnél.

– Talán jobb lenne, ha felelősségteljesen viselkednél.

– Fiúk, ne veszekedjetek.

– Tudod nagyika, Collin azt hiszi, hogy ő a legokosabb az egész világon. De képzeld, ez nem igaz.

Lehet, ha nem csak önmagát nézné, akkor most minden más lenne.

Felugrom a helyemről és kiakadva kiabálok.

– Talán, ha végre kinyitnád a szemed, akkor felnőtt lennél. Úgy viselkedsz, mint egy duzzogó kölyök és csodálkozol, hogy így viselkedünk veled? A felelősségteljes embertől nagyon messze állsz.

– Pontosan ezért vagy te maga a bölcsesség és szorgalom.

– Ebből elég volt! Ne veszekedjetek, elvégre mégiscsak testvérek vagytok – kér minket nagymama és tudom, hogy igaza van. Nem kellene civakodnunk. Fivérek vagyunk, de az én kisöcsém kegyetlenül fel tud idegesíteni. Legalább ne lenne ennyire ostoba és öntelt. Ha nem csak magát nézné, akkor végre megértené, hogy nem ő a világ közepe.

Jamie megfordul és elmegy, mintha égne a talpa alatt a padló.

– Miért kell nektek állandóan veszekedni? – értetlenkedik a nagymama.

– Ahh, nagyi, mintha nem ismernéd Jamie-t – sóhajt Caroline. – Nagyon jól tudod, hogy irigy Collinra, mert átvette a cég vezetését. Ahogy ő gondolkodik, azt hiszi, hogy a cég őt illeti meg –

mondja és közben egy reszelővel megigazítja szép körmeit.

– Ha ez így lenne helyes, akkor apa nem nekem adta volna, hanem neki. Annak az idiótának fogalma sincs arról, hogy működik egy vállalat.

– Most egy kicsit tévedsz, kisfiam – szólal meg a nagyi. – Tudom, hogy Jamie ügyes és azt is tudom, hogy kiismerné magát a vezetésben. Sajnos nem eléggé felelősségteljes és hanyagul gondolkodik. Talán felnőne, ha esélyt kapna a vezetésben.

– Hétszer felvettem – közlöm és leülök a helyemre.

– Akkor vedd fel még egyszer – kérlel naivan.

– Hétszer adtam neki esélyt és mind a hetet elcseszte. Ennyi volt az esélyekből, meg se próbálj győzködni.

Jane csak mélyeket lélegzik, de nem szól egy szót sem. Tudja, hogy igazam van, de azt is tudja, hogy bármennyire is igyekezne, az én véleményem nem változna egy cseppet sem. Jamie nem vezetőnek való egészen addig, amíg be nem látja, hogy még érnie kell és az élet nem csak pénzszórásról szól, arról nem is beszélve, hogy azért a pénzért semmit nem dolgozik.

– Lehet, segítene rajta, ha megszüntetném a számláját ezzel is belátná: ahhoz, hogy pénze legyen, dolgoznia kell, hogy jobb megkeresnie azt a pénzt, és nem felélnie, mintha zsebpénz lenne.

– Ez egy jó ötlet – ért egye nagyi. – Ez Caroline számára is jó lenne.

Caroline felemeli a fejét

– Micsoda? Nekem is be akarod fagyasztani a számlát, az én zsebpénzemet is csökkenteni akarod? Komolyan? Már így is keveset kapok.

– A te korodban másnak még ennyi sincs. Nem válna károdra, ha kipróbálnád, hogyan tudnál annyiból megélni, mint az átlagos emberek.

– Csakhogy én nem vagyok átlagos – mondja nyugodtan és feláll. – Collin Wain húga vagyok.

Biztos alapom van, nem vagyok hajlandó feladni sem a luxuséletemet, sem a szép retikülöket – jelenti ki vigyorogva és mellém lépve puszit nyom az arcomra. –Inkább ne adj nekem enni, de a szép cuccaimat ne vedd el.

Nevetek.

– Az a szerencséd, hogy nem tudok neked ellenállni, húgocskám. Na és persze, hogy húszéves vagy.

Caroline nevetve eltávolodik.

– Na, akkor menjünk a jachtra. Alig várom, mikor viszel el minket a hajódon.

Nagymama felveszi a retiküljét és feláll. Azt hiszem, ő az egyetlen, akinek ez a jachtozás kész katasztrófa lesz.

* * *

Egy órával később a kikötőnél parkolok. Kiszállunk az autóból, nagymama megigazítja elegáns kalapját. Caroline a kezét a szeme fölé emelve nézi a lehorgonyzott jachtot és elmosolyodik.

– Gyönyörű. Még szebb, mint mikor utoljára láttam.

Mosolygok. Minden alkalommal ezt mondja, amikor eljövünk ide.

Lassan a hajóhoz érünk, és mikor a fedélzetre lépünk, Caroline boldogan nevet.

– Alig győzöm kivárni, mikor megyünk már a nyílt vízre. Persze előtte csinálni kell egy fotót.

– Carol, a hajón mindig készítünk fotókat. – Szó szerint így gondolom. Minden alkalommal, valahányszor eljövünk, mindig selfie-t csinál.

– Na és? – kérdez vissza. – Helyes emberek képeiből soha nem elég. Ezt az egyet bekeretezve neked adom.

– Na, arra kíváncsi vagyok.

– Meglátod. Amúgy sincs semmi kép a szobádban.

Elnevetem magam.

– Azt hiszem azért, mert nem vagyok önimádó.

A húgom elkerekedett szemekkel rám néz.

– Legalább a suliban tudok dicsekedni az én csodás bátyámmal és a jachtjával. Van fogalmad róla, mennyi osztálytársamnak kellenél?

– Na, akkor legalább valami kedves és szép nővel kellene összehozni. Éppen ideje lenne, hogy a bátyád megnősüljön.

– Megnősülök, nagyi. Egyszer biztosan, de az nem most lesz.

– Jézusom, Collin, remélem, nem vagy meleg.

Ezen a megjegyzésen, amit az én drága felhevült húgocskám elsütött, elnevettem magam és a hajamat kifésülve az arcomból, fejemre tettem a sildes sapkámat.

– Inkább gyorsan fotózsz és menj a fedélzetre, mielőtt itt hagynánk.

– Na ja. Állj fel a hajóra és lekaplak.

Megyek és teljesítem a parancsot. Egyszerűen képtelenség kiverni a húgom fejéből azt, ami már befészkelte oda magát. Beállok és pózolok, ő pedig képeket csinál.

– Tudsz róla, hogy fotogén vagy? – kiabál a mólóról. – Simán megélhetnél modellként.

Elvigyorodom.

– Köszi, de inkább maradok a cégvezetésnél. Ott legalább nincs olyan nagy felhajtás.

3. fejezet

Becsukódik mögöttünk az ajtó és figyelmesen megnéz. Körbejár, vizsgál a szemeivel, mintha csak a legkisebb elváltozást is észre akarná venni. Az a csaj a szexis hálóingben szintén vizslat a barna szemével, amelyek olyan sötétek, mint a haja.

– Szia, Eleanor. Vagy inkább csak Norin?

– Honnan tudod a nevemet?

– Elég sok mindent tudok rólad.

– Honnan?

Elmosolyodik.

– Jelenleg az a legfontosabb, miért is vagy te itt.

– Tudom, miért.

Felhúzza a szemöldökét.

– Komolyan? Akkor mondd el: mi az oka, hogy itt vagy?

– Azt akarod, hogy olyan legyek, mint ő... – Itt elakadok, a hálóinges nő a szobában van, nem akarom megsérteni. Kevesen viselik el az igazságot.

Férfi mosolyogva csóválja a fejét.

– Szó sincs ilyesmiről – válaszol nyugodtan, és int a szépségnek, aki egy pohárba alkoholt tölt. A fiatalember felém fordul, én visszafojtott lélegzettel figyelem. – Már jó ideje rajtad tartom a szemem, és tudom, hogy viselkedik veled Ryan. Megver és lopásra kényszerít. Tetszik az ilyen élet?

– Nem.

– Mi lenne, ha ajánlanék neked egy lehetőséget, ami örökre megszabadít tőle? – Figyelek és nagyot nyelek. – Van egy lehetőség, aminek köszönhetően szabad leszel. Pontosan megvan benned az, amire nekem most szükségem van. Megszabadulsz Ryantől örökre és meglesz mindened.

Szabadságot és jobb életet ajánlok.