Csillag István

„Hozott anyagból”
és más írások

– szemelvények –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Népszava támogatta.

© Csillag István, 2025
ISBN 978 963 468 565 4

Törésvonalak
(Előszó helyett)

Amikor az ebben a kötetben közreadott írások közül az időben az elsőt a Stan Wojenny (Hadiállapot) című cikket 2023 februárjában megírtam, már harmadik éve éltünk a sokszor módosított Alaptörvény veszélyhelyzeti szabályozásának körülményei között. Harmadik éve kapott Orbán Viktor kormánya felhatalmazást arra, hogy – ha szükségesnek látja – akár kerülje meg az Országgyűlést, és olyan rendeleti úton végrehajtott kormányzást gyakoroljon, ami mellett semmibe veheti a jogállamiság maradék követelményeit is. Kívül rekedtünk saját hazánkon, hiszen az egyetlen ország vagyunk Európában, ahol a kormány veszélyhelyzeti, rendkívüli felhatalmazása 2020. március 11‑e óta – igaz eltérő indokokkal – folyamatos. A veszélyhelyzeti felhatalmazások könnyen elvezethetnek egy a lengyelországi szükségállapothoz hasonló polgárháborús helyzet közelébe anélkül, hogy a zsarnoki önkény védelmén kívül erre bármilyen elfogadható ok lenne. Ekkor fogalmazódott meg bennem a szándék, hogy lényegében nyilvános, cikksorozat formájában megjelenő naplót vezetek az eseményekről, amelyek mindegyike „hozott anyag” alapján, a valóságban végbement események késztetésére készül, ezért a sorozat minden egyes darabja a Hozott anyagból sorozatcímet viseli. A sorozat a februári ötletadó anyag mellett 2023 júniusától 2024 júniusáig 52 héten át hétről hétre követte az engem különösen érdeklő eseményeket, elemezte hátterüket.

A nem naptári év szerint, de évnyi anyagot, a 2023 februárja és 2024 nyara között keletkezett írásaim harmadik kötetét tartja kezében az olvasó (Háttal a holnapnak; illetve A magyar banánköztársaság kötetek után). A három kötetben összegyűjtött írásaim az Orbán-rendszer kialakulását, berendezkedését, az ország pincétől a padlásig történő átalakítását követik nyomon. A három közül mégis ez az első, amelyben a szokásos választások előtti, az Orbán-rendszer felváltásában reménykedő, az ellenzéki összefogás erősödésében bizakodó hangulat megragadásán túl írhattam arról az új jelenségről, amit Magyar Péter feltűnése, az Orbán-rendszerrel szembeni első markáns kihívás képvisel. 2024 nyarán végre megjelentek az első törésvonalak.

Többé-kevésbé rendszeresen jelennek meg írásaim az Élet és Irodalomban, a Mozgó Világban, a Magyar Narancsban, lassan megszokottá vált, hogy a Népszava publicisztikai rovatában hétfőnként 2023 tavaszától 2024 nyaráig Hozott anyagból sorozatcím megjelöléssel hétről hétre leírom az aktuális gazdasági, politikai, kulturális kérdésekről a véleményemet, sőt a Klubrádió elektronikus felületén is elő-előfordultak elemzéseim. Ennek a mostani válogatásnak olvasói a heti rendszerességgel megjelent publicisztikák alapján rekonstruálhatják, hogyan menetelt Magyarország a maffiaállam (Magyar Bálint) vagy egy sajátos fasisztoid mutáció (Ungváry Rudolf) egyre mélyebben fekvő bugyraiba. Ez az egyévnyi írás körkép Magyarország totális elfoglalásáról, ám a sorozat utolsó harmadában már megcsillant némi remény, hogy ezt a totálisan kiépült, az ország javait totálisan elemésztő diktatúrát mégiscsak meg lehet dönteni. Ennek a felismerésnek a jegyében került bele a válogatásba három olyan – az eredeti időkereten túllógó – újabb írás, amelyben Magyar Péter belépésével megváltozott helyzetről, az orbáni gonoszsággal szembeszegezett kihívás természetéről, az alkalmazott stratégiáról, taktikáról, sőt a vonzó populista stílusjegyek alkalmazásáról is írok. Talán szokatlan, hogy a kötetben megjelent írások sorrendje nem megjelenésük rendjét követi. Elsőnek azokat válogattuk – szerkesztőmmel Mészáros Sándorral –, amelyek utoljára jelentek meg. Ez a szerkesztési mód hangsúlyozza, hogy mennyire megtörte a néha unalmas csordogáló események menetét a 2024. február 2‑án kirobbant kegyelmi ügy, majd ennek nyomán Magyar Péter feltűnése, mennyire tűntek ebben az éles megvilágításban fáradtszürkének az eddig még elfogadott ellenzéki vezetők. A fordított sorrend még élesebbé teszi a kontrasztot.

Egy banánhéjnak tűnt, hogy egy a csupán jogászok számára izgalmas olvasmánynak tűnő Bírósági Határozatokat olvasgatva egy „vájtszemű” ügyvéd felfedezte, hogy a harmadfokú eljárás iránti kérelem elbírálása során említette a Kúria, hogy abban már korábban államfői kegyelmi döntés született (a Bírósági Határozatok Gyűjteményében Bfv.III.1.191/2022/13. sorszám alatt elérhető dokumentum). 2024 februárjában ennek – az egyesek szerint egyáltalán nem véletlenül felfedezett – dokumentumnak széles nyilvánosságra kerülésével indult el az a folyamat, amelynek nyomán az elnökasszony könnyes szemmel lemondott hivataláról, a kegyelmi kérvényt ellenjegyző igazságügyi miniszter visszavonult a politikától, és fehéren-feketén lelepleződött az Orbán-rendszer hamissága, hazugsága. Ezen a banánhéjon nemcsak elcsúszni, hanem a nyilvánosságba „becsúszni” is lehet, hiszen az asszonyok szoknyája mögé bújó Balogh püspök, illetve az ő palástja mögül kikandikáló, majd értelmetlen Alaptörvény módosítással „kardozó” Orbán gyávaságától felindult Magyar Péter emiatt és ennek okán indult kis- és nagyvárosok főtereinek, templomaik előtti térségeinek a meghódítására. Három dolog teszi Magyar Pétert szinte ellenállhatatlanná. Egyrészt ugyanazokat az eszközöket, módszereket alkalmazza, mint akiket támad, másrészt olyan hangon teszi ezt, amit a közönség elméleti kérdések iránt alig érdeklődő tömegei beszélnek és értenek. Végül nem védekezik, hanem támad, minden a lakosság által átélt és megélt problémát a dolog megtörténtének (on the spot) helyszínén: kórházban, iskolában, gyermekotthonban, pályaudvaron mutatja be, és szépítés nélkül mutat rá a felelősökre. Nem mond mást, mint amit eddig is elmondtak az ellenzék vezetői kritikáikban, csak másképp, máshol és máshogy.

Sikerét – bátorsága, hangütése újszerűsége mellett – a valóság, a gazdasági és az ennek nyomán átalakult politikai helyzet változása alapozta meg. Az edzett makrogazdasági elemzők közül kevesen találkoztak olyan helyzettel, amikor szinte minden mutató romlik: második éve nincs gazdasági növekedés, visszaesik az ipar, az építőipar, a mezőgazdaság teljesítménye, csökken az export és az import, megállíthatatlanul nő és magas az államháztartás hiánya és az államadósság, drámai mértékben visszazuhantak a beruházások, és ami a közönséget talán mégis igazán érdekli: az áremelkedés üteme Európa bajnokság érdemel 2023‑ban, benne az élelmiszerárak 30–40 százalékkal ugrottak, aminek következtében visszaesett, illetve stagnál a háztartások fogyasztása. Magyar Péter – a kormány állandó hazudozása közepette, annak ellentmondva – kikiáltja minden főtéren, kocsma és templom előtt, hogy „meztelen a király”.

Ebben a kötetben is átfogó esszékben mutatom be a gazdasági helyzet hullámzását, a kormány gazdaságpolitikájában megfigyelhető változások következményeit leleplezve, hogy a néhány évig tartó látszólagos fegyelmezett gazdálkodás nem a kormány erénye, éppen fordítva: átverési trükkje, hogy az Európai Unió pénzeihez hozzájusson. Ahogyan lemállik a máz, úgy derül ki az igazság, ami világosan felrajzolja, hogy nemcsak az eddig szilárdnak hitt belpolitikában, hanem a gazdaságpolitikában, de még a jogpolitikában is megjelentek a törésvonalak.

Az olvasóim előtt nem ismeretlen, hogy gyakran használok a magyar- és a világirodalomból vett metaforákat, így az sem meglepetés, hogy viszonylag gyakran írok recenziót általam nagyra becsült szerzők műveiről. Ebbe kötetbe Hetényi Zsuzsa önéletírásáról írt méltatás nemcsak a műnek, hanem az erkölcsiségével példát mutató embernek, aki nem a tudományos élet világítótornyaként, professzorként, russzistaként ment ki a pályaudvarokra segíteni az ukrán menekülteket, hanem velünk és köztünk élő hősként. László Géza könyvét pedig azért választottam, mert könyve finom iróniával átszőtt lapjairól tudhatjuk meg, hogy kormányozni nem könnyű, ámbár inkább nehéz, és még akkor is, amikor eltökéltségről, stratégiai gondolkodásmódról beszél egy-egy államférfi, gyakran a váratlan helyzetekre adott válaszok nem többek, mint tétova barkácsolás eredményei.

Bízom benne, mire a nyájas olvasó a kötet végére ér, mi is közelebb jutunk a Magyarországot elárasztó nappali sötétség fokozatos feloszlásához. Jó olvasást kívánok!

Hozott anyagból
Népszava

Egyszer eljön a végzet

Sajnálom, ha írásom címe tragikus várakozásokat kelt. A véletlen csele, hogy ez az egy éve, hétről hétre új cikkel jelentkező sorozat éppen a választások utáni napon ér el az 52. héthez, és ezzel befejeződik.

Egy év elég annak számbavételére, miért és hogyan zökkent vissza a XXI. század első évtizedeiben Magyarország szekere ugyanabba a vályúnyomba, amely az 1848‑as polgári forradalmat követő másfél évszázadban mélyült ki. Ez őrzi az államba zárt feudalizmust, akadályozza az újraéledt zsarnokságtól szabadulni akaró liberális törekvéseket és a piac erőit, amelyek képesek átlépni a kizárólag a magyar államhatárokon belül érvényesülő önkényt.

A kegyelmi ügy nyilvánosságra jutása, február másodika óta rianás keletkezett a magyar zsarnokság páncélján. De a változás azon múlik, hányan bújnak elő a vackukból. Ami a saját lelkiismeretünkkel való elszámolást illeti, három választásunk van. Finnyás értelmiségiként jó előre bebizonyíthatjuk, hogy a remény pillanatnyi felvillanását hozó Magyar Péter nem rendszerváltó kritikus, valójában ócska fideszes. Ezért hamis Messiás, és mi vágjuk el a torkát, jó előre. A második választás, hogy összesúgva hátradőlünk, és megvárjuk, hogy a vezér és bandája végezzen vele, hiszen a vezérnek mindenből több mint elege van ehhez: pénzből, médiafelületből, talpnyalóból, karaktergyilkosból. A harmadik választás, hogy támogatjuk, abban bízva, hogy együtt többre megyünk. Hátha csatlakoznak hozzánk mások is.

Nem győzni kell, hanem hagyni veszíteni az ellenfelet

A magyar vezér a korlátlan hatalom és vele a korlátozásmentes rablás lehetőségének megszerzésére törekedve mondta: „Egyszer kell nyerni, de akkor nagyon!” A totálissá vált magyar maffiaállam kiépítésének kezdettől ez volt a logikája. Egy külföldi diplomaták körében tartott tájékoztatón a totális leszámolás könyörtelen filozófiáját a vezér még élesebben fogalmazta meg: „Megtanultam, hogy amikor esélyed van megölni riválisodat, akkor nem gondolkozol, hanem megteszed.”

Ez nem egy demokrata mondata, hanem valódi zsarnoké, aki a demokráciában természetes módon együtt élő jobb és bal, a konzervatív és liberális oldalak totális elpusztítását tűzi ki céljának. Ez nem Churchill, egy konzervatív liberális mondata, aki kijelentette: „Leszavaztak, ezért hazamentem vidéki birtokaimra!” Ez akár Hitler, akár Sztálin, szelídebben Putyin, Bolsonaro, Hszi Csin-ping szövege is lehetne.

A folyamatos háborús uszítás sem véletlen Magyarországon 2022 februárja, Oroszország Ukrajna elleni agressziója óta. Nem véletlen, hogy a magyar vezérnek most sem volt más programja, mint a harmadik világháború rémével való riogatás. Ahogy azt a „békeharcos” Sztálin mondta 1950‑ben, akinél aligha volt bárki is „békepártibb”: „Ha itt kő kövön nem marad, akkor is béke lesz!” A magyar vezér is a háborúban és ellenfelei megölésében gondolkodik. Ezzel szemben a demokráciában, hogy a demokráciát megőrizhessük, nem győzni kell, hanem veszíteni hagyni az ellenfelet!

A birnami erdő Dunsinane dombjára vonul

Egészen valószínűtlen kép, hogy indulhat el egy erdő, főként annak a számára, aki mindent és mindenkit ural? A magyar vezérnek sincs félnivalója, ahogy a gyilkos Macbeth, a skót király számára is teljesen elképzelhetetlen volt, hogy élete és hatalmának megtartása attól függhet, hogy elindul‑e a birnami erdő.

Azoknak, akik nem otthonosak Shakespeare művében: a minden riválisát legyőző, legyilkoló Macbethet a tragédiában kulcsszerepet betöltő boszorkányok három jóslatukkal nyugtatják. Harmadikként azzal, hogy nyugodtan alhat, amíg a birnami erdő meg nem indul. A második jóslat szerint az győzheti le Macbethet, akit nem asszony szült, végül az első, hogy aki majd legyőzi Macbethet, az lesz, aki elsőként leplezte le rémtetteit (riválisa: Macduff). Ismerős a történet? Kis képzelőerővel nem látszik hasonlónak a február másodika óta bekövetkezett események logikája?

Shakespeare tragédiájában a zsarnok Macbeth ellen vonulók mindegyike egy facsemetét visz a kezében, azzal álcázza magát, így valóban az a látszat, hogy a birnami erdő vonul a dombon várakozó Macbeth dölyfös seregei ellen. Tartsunk seregszemlét Magyarországon is! Kik vihetnének hazánkban facsemetét, magukat a birnami erdőnek álcázva? Ki érezné elérkezettnek az időt, hogy ne tűrje tovább „a hivatalnak packázásait / s mind a rúgást, mellyel méltatlanok, / bántalmazzák a tűrő érdemet”? (Hamlet) Nincs olyan réteg, akár fővárosi, akár vidéki, akit a magyar Macbeth, a magyar vezér ne bántott volna meg, akinek ne akart volna a takarója alá pillantani, akit ne alázott volna meg.

Kezdjük a nőkkel, akiket – legalább a kapatosan gajdolt ének erejéig – „fehérvári huszárként” készült a vezér és az őt ünneplők csapata meghágni. Melyik az az európai miniszterelnök, aki négy lánya mellől ilyen látványosan száll szembe a gender propagandával? Folytassuk a pedagógusokkal. Hányszor ígértek nekik jobb bért, észszerűbb időbeosztást, lehetőséget a kibontakozásra, a távoli Klebelsberg Központból érkező, központosított vakkantások helyett sokoldalú együttműködést? Mi teljesült ebből? Az önállóság megvonása.

Az egyetemek hallgatói és oktatói elvesztették az európai tudományhoz, az egyetemességhez való kapcsolódás lehetőségét, hogy az oktatók egyik része néhány szemet kapjon tálkájába az árulóknak szánt lencséből, a nyakára pedig kancellárt és KEK-vásítva elnyomó kuratóriumot. Azok körében, akiknek a IQ-szintje meghaladja a húszat, aligha nőtt a vezér népszerűsége a nemzetközi rangot szerzett tudósok megalázásától, a „filozófusok” üldözésétől, az akadémiai intézetek lábhoz szoktatásától.

Igaz, az orvosok megszabadultak az utált hálapénztől, sőt, fizetésemelést is kaptak; hozzá kiszámíthatatlan, szűkös finanszírozást és a pazarlást felügyelő országos vízfejet, ám – mint bármelyik közkatona – átvezényelhetővé váltak. A nővérek, asszisztensek a hiánygazdálkodás utolsó áldozatai, akiknek megbecsültségénél csak a heroikus erőfeszítéseikre bízott gyógyszerek, kötszerek mennyisége kevesebb. Az elesetteket is gondozó védőnők a nemzet páriái, „tömbösítették” őket, hogy a szülésre ösztönzött magyar anya meg se találhassa őket.

És mit szóljanak a folyamatosan fogyatkozó pénzből a polgárok ügyes-bajos dolgait intéző önkormányzati tisztviselők, amikor csak annak örülhetnek, ha a közjóért is dolgozó polgármestert, és nem a koncon marakodó képviselőtestületet ültetett a nyakukra a véletlen, főispánostól? A husángon kívül vegyenek‑e facsemetét is a kezükbe a földművelők, akiket az állami földekért való licitálás során városi fodrászok, manikűrösök előztek meg, hogy most drága bérleti díjat fizetve érjék el azt kritikus üzemméretet, amely mellett jó minőségű és versenyképes zöldséget, gyümölcsöt termeszthetnek? Vagy menjenek éhbérért napszámba a nagybirtokosokhoz?

Az árdrágítással megvádolt, állandó akciózásra kényszerített boltosok, akiknek a gáz-, víz-, áram- és hulladékbegyűjtési számlájuk felzabálja az árrést, tartsanak‑e kereskedelmi üzletgazdasági leckét a gazdaságpolitikai miniszternek? Azok a tulajdonosok, akiknek a háza a szomszédban épülő, környezetszennyező akkumulátorgyárak miatt elveszíti az értékét, honnét vegyenek facsemetét, ha már azok is elkezdtek kipusztulni?

Van‑e olyan magyar család – a luxusautókon robogó NER‑es ifjoncokon kívül –, amelyet ne érintett volna a drágulás, s amely ne kényszerülne immár a még nem romlott, de már leértékelt árukat keresni? Van‑e olyan család, akiket ne érintett volna a kórházi ágyak „felszabadítása”, amikor a vezér a Covidra való felkészülés jegyében betegek tízezreit rakta ki a kórházakból, más tízezrek pedig nem jutottak hozzá a szükséges ellátáshoz? Ők az elvesztett családtagjaik miatt hová vonuljanak? Örüljenek annak, hogy a korán elhunyt idősek miatt javul a még élőkre vonatkozó egészségügyi statisztika?

Ezer szerencse, hogy még nem estek egymásnak, hiszen a vezér és udvaroncai nagyban igyekeznek egymásra uszítani őket. Fővárosira a vidékit, értelmiségire a parasztot, elesettre a még egészségest, keresztény fehérre a romát, a színest. Csoda, hogy a háborút vizionáló vezér és zsoldosai még nem robbantották ki a magyar–magyar elleni polgárháborút. Szépen nő a dombra vonuló birnami erdő.

No de kik vannak a másik oldalon, kik alkotják a magyar vezér seregét? Hamlettel szólva: a szivacsok, „kik a királytól pártfogást, jutalmakat és tekintélyt színak magukba”. Ők sincsenek kevesen, hiszen nemcsak Mészáros Lőrinc, Szíjj László, Garancsi István, Tiborcz István és még jó néhány tucat több 10 milliárdos vagyonú „szivacs” gazdagodott a vezér uralkodása alatt, hanem több tízezren vannak azok is, akik számára az uniós pályázatok vagy az összes adófizetővel megfizettetett CSOK és a kedvezményes kölcsönök jelentették a vagyonosodás lehetőségét.

Ha csak azzal számolunk, hogy az Uniótól az éves magyar GDP 4–5 százaléka érkezik, és abból az amerikai Wikileaksből Mr. 20%-ként elhíresült Kósa Lajos jelzőjéhez méltó mértéket, annak 1/5‑ét, azaz az éves GDP 1 százalékát engedték le a torkukon, az is hatalmas pénz. Ez az 500–600 milliárd forint már félmillió vezérhívőnek is évi egymillió „kiegészítő kereset” a semmiért, pontosabban: a vezért támogató szavazatért. Persze csak akkor évi 1 millió, ha a 20 százalékot egyenletesen, egyenlő arányban osztották el egymás között, mint Petőfi János vitézének rablói.

Nincsenek kevesen azok sem, akik községi/városi méltóságként a helyi beszerzések fölött basáskodnak, vagy akik képesek a maguk kertjébe közmunkásokat irányítani. Sokan érhették meg elégtételként, hogy a (bűn) „szövetségbe forrt szabad szivacsok” vezére már nem „ajnározza” a romákat, a szegényeket, kimondja, vagy csapatvezérével kimondatja, amit minden jóravaló „fajmagyar” gondol, akinek „viszket a tenyere”, ha romákat lát, hogy „mindenki annyit ér, amije van”.

A milliárdokat, milliókat meg a közhatalom asztaláról lehulló hatalmi morzsákat a „pofazacskójukban” tartó szivacsok mellett ott vannak még a szegény sorsú zsoldosok, zsellérek, rongyosok, akiknek a segély vagy a közmunka reménye már megéri az iskolában tanult vers egy sorának a cáfolatát, hogy „Ne éljen Eduárd?” – hozzá persze a vezérre adott szavazatot. Ám ha kifacsarja a szivacsokat a vezér – ahogy csak a statuálás kedvéért tette ezt Simicskával, Spéderrel –, meg ha fogyóban a lerabolható uniós pénz és ezzel az elosztható jószág, és e hiány miatt nyíltan orosz vagy kínai zsoldba is el kell szegődni, attól fogyatkozhat a vezért körülvevő CSOK-osok és csókosok csapata.

De a bizonytalanok, a minden változástól rettegők tetemesre szaporítják a vezér táborát. Akik sohasem mozdultak ki a „jóféle pálinka”, az ízes, saját kézzel töltött kolbász és Józsi szomszéd, meg a hajdanán „Olaszba” seftelő Gizike szomszédasszony Bermuda háromszögéből, jólesően hallgatják a vezér egyszerű szövegét. A vezér maga az iránytű, tőle tudják, hogy hajójuk a bizonytalanná vált világ tengerén biztos kikötőbe tart. És ha abban a „biztos kikötőben” Putyin várja őket, akkor az is a vezér feladata, hogy ezt a problémát „okosba” megoldja. Hiszen ők amúgy is magukra maradtak, a család már Londonban, Bécsben, Münchenben van és marad. „Már csak csendesen nézik a tv‑t / Ahol ragyog egy másik világ. / És ők nem kérik senkin se számon / Az elrabolt évek sorát. / Pedig semmiért vesztek el álmok / Mint a zálogban hagyott ruhák.” (Volt egy tánc – Zorán)

Az olvasók már tudják, hogy feljött‑e a birnami erdő Dunsinane dombjára. Amikor ezekkel a sorokkal zárom a sorozatot, én csak remélem, hogy nem veszett el a demokrácia reménye, és vele nem veszett el Magyarország, a Magyar Köztársaság.

Klubrádió

Ha a vonatok indulnak

Hiába évtizedes a vita arról, hogy Magyarország inkább maffiaállam vagy inkább fasisztoid mutáció, mert akár az egyik, akár a másik a megfelelő megjelölés, mind a kettő érvényét vesztené, ha a vasút állapotából indulunk ki. Ha nem csupán bűnözők egy csoportja, hanem igazi, jól szervezett, elismert keresztapa által vezetett maffia foglalta volna el a magyar államot, biztos, hogy egy köbméter betonba foglalva nyugodna az, aki a magyar vasúthálózat szétzilálásáért felelős. Még kevésbé maradhatna a helyén a vasút főnöke, ha ez egy rendes fasiszta diktatúra lenne, hiszen semmi sem működött jól a vészkorszakban, de a vonatok percre pontosan száguldtak Szolnokról Birkenauba, Szombathelytől Auschwitzba, Pécsről Majdanekbe. Traktor gyorsvonattal nem versenyezhetett volna, mint manapság.

Ismert és történetileg is igazolt összefüggés, hogy minél kevésbé működik jól egy szervezet, annál inkább hajlamos a vezetés a hiányosságokat egyrészt az állandó vezetőváltás lázas tevékenységével, másrészt a „kicsi a rakás” olvasszunk bele további szervezeteket gigantomániával és átszervezéssel álcázni. Adolf Eichmann nem szervezte át a Magyar Államvasutakat, elég volt neki egy jól működő óra, pontos térkép és a logisztikához értő néhány szakértő, hogy a vonatok ne késsenek, és még a katonai szerelvényekhez képest is előnyt élvezve fussanak be a célállomás peronjára. Nem alakítottak ki külön vasúti egységet, nem olvasztották bele a MÁV‑ba a MÁVAUT-at vagy a Beszkártot. Igaz, nem is rendelkeztek a tram-train üzemeltetésében szerzett, „elismerésre méltó” tapasztalatokkal. Ők beérték azokkal a magyar vasutasokkal, akik évtizedek óta, mondhatnám Švejkből ismerten a K.u.K. világban nevelkedtek, és jól ismerték, hogy mindennek meg van a maga tempója, a maga ideje. Ahhoz, hogy ezen változtassunk, „gyorsítsunk” elsősorban észre, szakismeretre azután a gördülőállomány fokozatos cseréjére és a hálózat folyamatos karbantartására van szükség. Az se jó, ha minden szabályt betartanak – ezt hívják forgalomlassító sztrájknak –, ám az se jó, ha valaki (mert a váll-lapján sok csillag van) elkezd gyors beszéddel tüsténkedni, és lecseréli a madámot a kuplerájban ahelyett, hogy lehiggadna, és ne akarna azonnal eredményeket mutatni. Az átszervezési kór a diktatúrák betegsége. Nagyapám azt mondta Rákosiról: „Szép, ha valakinek feláll, de ha mindig az betegség!” Nyilván tudta, hogy miről beszél, hiszen ő még látta Rákosit intézkedni az első világháború utáni zűrzavarban is, márpedig határozottságban, intézkedési dühben a mi „Matyinknál” aligha ismerünk komolyabb alakot. Persze, most, hogy a vezér szabadon engedett néhány hajóágyút a fedélzeten, megtanuljuk, hogy mi is a magyarok Istene. Sokan visszasírják hajdani jobbkezének, Matolcsynak a múlt század nagy alakjairól elnevezett (Széll Kálmán vagy Magyary Zoltán) terveit, mert azokban mégis csak volt valami rendszer még ha valóságos céljuk a megtévesztés volt. Persze, ne essünk túlzásokba, hiszen Matolcsy volt, aki a vezér minden lehetséges külső (IMF és EU) és belső (Országgyűlés által időben elfogadott költségvetés) korlátozó intézményét eltávolította, és az önkényuralmat a gazdaságban megalapozta. Mióta valahai helyettese gurul a hajó egyik oldaláról a másikra, a forint árfolyama is beleült a hajóhintába, ám azok a kilengések kismiskák a mezőhegyesi ménesgazda dühöngéseihez képest. Ő egyszerre akarja megleckéztetni a sógorokat (GYSEV kivásárlása), a fővárost (bérletrendszer), a vasutasokat, a buszvezetőket (leváltások, összevonások), de ezzel se éri be, mert megmutatja, hogy egymaga is képes akár néhány hét alatt szétzilálni az európai vasúti menetrendet. Nyilván nem véletlen, hogy egyszerre került elő ez a két „kemény” legény. Nyilván a vezérnek van velük célja. Ha ezek között a szervezett káosz előállítása az egyik, azt bizony sikerült elérni. Márpedig, amikor a külpolitikai elszigeteltség miatt a „nemzetközi helyzet fokozódik”, a gazdasági hanyatlás megállíthatatlansága miatt meg az „osztályharc éleződik”, akkor bizony nincs más megoldás a nehézségek eltakarására, mint a szervezett káosz. Még szerencse, hogy a magyar hadsereg nincs olyan állapotban, mint amilyennek szeretné, mert akkor követné – a szervezett káosz gigantikussá tétele érdekében – nagy tanítóját, az orosz diktátort. Amikor Putyin a nagy pénzügyi válság után bajba került, azaz kiderült, hogy reformok nélkül az orosz gazdaság – a rakétaegységeket is beleértve – nem működik, akkor egyik agresszióját indította a másik után. Szerencse – ha lehet hinni a híreknek –, hogy Hszi Csin-ping, a kínai főtitkár még időben tett látogatást a rakétacsapatoknál, ahol kiderült, hogy a hajtóművek üzemanyagát a parancsnokok saját zsebre „hasznosították”, így egyelőre a kínai elnök a szájkarate műfajában jeleskedik.

Mióta a vezér másodszor is hatalomra jutott (2010), azóta „zsinórban” mindig szerencséje volt. A legnehezebb helyzeteket is átvészelte, „jobbkeze” által kitalált tervek (Széll Kálmán, Magyary stb.) segítségével lenyomta hívei és választói torkán a szükséges megszorításokat, csak ellenfelei, az ellenzék volt olyan buta, hogy nem tudta ezt folyamatosan leleplezni, mert ahelyett, hogy koncentrálta volna az erejét, és „papagájkommandót” alakított volna, hogy ismételje, mint A császár új ruhája című mesében a kisfiú: „De hisz nincs is rajta semmi!”, egymással versenyezve nyírta ki magát, meg egymást. A hatalom megtartását kiválóan szolgálta a 80/20 szabály (a Pareto-elv) alkalmazása, amihez persze kellett a minden más problémát (pl. a jólét kérdéseit) háttérbe szorító cinizmus. A vezér és zsoldosai feltalálták a melegvizet, amikor rájöttek, hogy a következmények 80 százaléka az okok 20 százalékára vezethető vissza, így elég arra az egy kérdésre koncentrálni (pl. rezsicsökkentés), amivel a választók 80 százalékát elérik, ahelyett, hogy az egészségügy, az oktatás, a segélyezés ügyeivel foglalkoznának, amelyek problémái megoldásához az Isten pénze se lenne elég. A rezsicsökkentéshez meg nem kellett más, mint a gáz és az áram szabadárasból hatósági árassá történő átsorolása éppen akkor, amikor a nemzetközi verseny és túltermelés miatt a szolgáltatók maguktól is az árak mérséklésre kényszerültek. Így nemhogy 20 százaléknyi, de szinte 0 befektetéssel értek el 80 százalékos eredményt. Igen ám, de a 80/20 szabályt nem lehet mindenre és mindenhol alkalmazni, még akkor se, ha az ellenzék sem közgazdaságtanból, sem menedzsmentből, sem a Pareto-elvet megalapozó lognormális eloszlás matematikájából nincs felkészülve, mondhatnám levizsgázott. Ám amikor szorul a hurok, akkor a trükkök se segítenek – ahogy ezt az őszödi beszéd óta tudjuk. A vezér feje fáj, hiszen haverjai (pl. Kaczyński) kihullottak a rostán, új haverja (Fico) elárulta, Erdoğan sokkal okosabb volt, és nagyobb játékos, mint ő, amit eddig minden pávatáncával elért, hogy „dőljön a lé” Brüsszelből, az is akadozik. Újra választások jönnek, amit eddig mindig helikopterpénz kiszórásával nyert meg, az meg nincs vagy inflációt okoz. Nem ismeri Pajor Tamásnak a vészkorszakról írt megrendítő dalát Rosenberg Daniról, de annak a refrénje biztos, hogy felrémlik előtte:

„Ha a vonatok indulnak,
ha a jó napok elmúlnak,
rideg helyeken száguldva, ájultan.”

Megjelent: 2024. 01. 27.

Élet és Irodalom

Dzsingisz kán berendezkedett Magyarországon

Választási győzelme után a miniszterelnök teljhatalmú hódítóként hozzákezdett, hogy a fejében lévő kifestőkönyv egyes lapjai alapján hazánk eddigi történetéből, hagyományaiból, nyelvéből, kultúrájából olyan országot teremtsen, ami talán foltokban létezett, ám kétségkívül nem azonos Magyarországgal. Mintha a sztyeppéről jött új Dzsingisz kán készítene neki tetsző patchworköt az itt találtakból, legyenek azok tájak, épületek, szavak, versek, színdarabok, zenék, emberek, történetek. Kitartó munkája nyomán foszladozik a társadalmi kapcsolatok szövete, amit a nyelv, a tulajdon- és jogbiztonság, az erre épülő bizalom, azaz a magyar kultúra és civilizáció határoz meg. Magyarország elsivatagosodik.

Mindig is különböző volt az elnyomottak és az elnyomók, a beosztottak és a felüllévők, a falun élők és a városiak, a képzetlenek és a magasan művelt értelmiségiek nyelve, ám a nyelvhasználat minden szintjét eltorzító hivatalos hazugság csak az önkényuralom legnyíltabb korszakaiban: a Rajk-per, a forradalom utáni tömeges kivégzések idején és most a totálissá kiépült orbánizmusban süllyedt arra a szintre, amikor minden szó, minden félmondat éppen az ellenkezőjét jelenti annak, mint amit a hangalak kifejez. A „szuverenitásvédelem”, „a haza nem lehet ellenzékben”, „háborús infláció” lejjebb vannak, mint a moslékos vályú. A folyamatos hazugság megfoszt a tájékozódás képességétől, az idő- és térérzékeléstől.

A hatalom folyamatos hazudozásának a legfontosabb célja, hogy a polgár elveszítse a legelemibb biztonságérzetét is. Az emberi méltóság megőrzésének feltétele a biztonságérzet, amely az egyéni szabadságjogok és a tulajdon sérthetetlenségén alapul. A mindent ellenőrző és eltorzító hatalom miatt az egyén sérthetetlenségét védő törvények képlékennyé, betartatásuk részrehajlástól mentes kikényszerítése pedig bizonytalanná vált. Az alaphelyzet megfordult: az intézmények nem a kiszolgáltatott egyént, hanem az erőfölényben lévő államgépezetet védik. Ennek nyomán veszélyben forog a mindennapi kapcsolatok elemi kiszámíthatósága. Megkülönböztethetetlenné vált a köz érdekében történő beavatkozás az önkény magánérdekétől.

A mindent elfedő hazugság miatti totális nyelvi kiszolgáltatottsággal párosuló jogbizonytalanság szétrohasztja az egyének egymás közötti és a közintézményekbe vetett bizalmát. Egyetlen – bár szeszélyes – igazodási pont maradt: az erőszakszervezet csúcsán ülő kényúr vélt és valóságos szándéka. Az általános bizalomhiány elleni védekezés egyik – bár nem tökéletes – módja a bezárkózás (belső emigráció) kísérlete: a bedugott fül, a letakart szem és a leragasztott száj. A kádári világ önző kispolgáriságának folytatása ez, amit – szervezett erőszak, megfélemlítés nélkül – el akar érni a kényúr, mert „aki nincs vele, az nincs!”

A mindennapok elbizonytalanodását idézi elő a tárgyi és a természeti környezet önkényes, kizárólag a kényúr és fullajtárjai ízlését, értékeit, érdekeit tükröző kifestőkönyvükből vett képekhez igazodó megváltoztatása. A változtatásnak kettős oka is van, amiből a fontosabb a változtatás adófizetők által fizetett költségeiből a kán magánzsebét gazdagító pénz és csak másodlagos a dölyf és a gőg diktálta megalománia. Az egyént megfosztják megszokott környezetétől, idegenné teszik saját emlékeiben falujában, városában, utcájában, megszokott erdei és városi sétaútjain a természetes nádasait vesztett Balaton, a jacht-kikötővé átépített strandok, a villaépítés miatt tarra vágott domboldalak, a hivatalnegyeddé „emelt” budai vár mészkővel takart vasbeton monstrumai, a formátlan vasturulok, sasok, szarvasok, a mindenütt egyforma díszburkolatok. Magyarország a szülőföldünk marad, ám a hazánkat egyre többen „belül hordjuk”.

A létező kulturális tradíciónak, a színháznak, a szépirodalomnak, a képzőművészetnek, zenének csak akkor van becsülete, ha az a Magyarországot birtokba vevő Dzsingisz kán ízlésvilágához igazodik (ld. aranyszarvas szobor a Postapalota kertjében, a teljesen eklektikus Nemzeti Színház, a náci útra lépett Wass Albert regényei). Ennek nem az az oka, hogy a vele készült „Fekete doboz” interjú szerint „ahonnét én jöttem, annak nincs semmilyen speciális kulturális tradíciója”, hanem az, hogy az országot uraló zsarnok csizmája alatt fű nem nőhet szabadon. Ehhez nem elég mindazt birtokba venni, ami volt, hanem a sztyeppei népek vagy a tálibok mintájára el kell pusztítani intézményeit, fel kell számolni autonómiájukat. Ezt szolgálja a teljesen bornírt gyermekvédelmi törvény fenyegetése akár ártatlan gyermekkönyvek fóliázására is, ellentétben a brüsszeli esőcsatornán a kábítószeres buli razziája elől menekülő alaptörvényt író fidesznyik álszent kezelésével.

Ahogy Dzsingisz kán sem törődött a birtokba vett terület lakóival, nem érdekelte egészségük, iskolázottságuk, időskoruk miatti elesettségük, ugyanúgy Magyarország mai ura is elpazarolt pénznek látja a jóléti kiadásokat. Bármikor hozathat földjeire, gyáraiba új ázsiai robotosokat. Nyilván emiatt csökkentek 2010‑ről 2023‑ra a GDP százalékában kifejezve az oktatási kiadások 5,8 százalékról 3,6 százalékra, az egészségügyben 4,5 százalékról 3,6 százalékra, ezért rabolta el a magánnyugdíjpénztárak 3000 milliárdját, vagy orzott el az ún. svájci indexálás megszüntetésével mintegy egyhavi nyugdíjat.

Magyarország mai ura hiába kéri, hogy „…támogassák a kormánynak azt a demográfiai politikáját, amely nem tesz le arról, hogy segítsen a fiataloknak abban, hogy minél több gyerek szülessen, mert Magyarországot magyar országnak csak a magyar gyerekek tudják megtartani.” Mindenki tudja, hogy az emberek semmit se számítanak. Ez tükröződik abban, hogy utoljára 1997‑ben született 100 ezernél valamivel több gyerek. Tavaly az évente született gyermekek száma már a 90 ezret se érte el, hiába fordítják költségvetés 7–8 százalékát (kb. a GDP 2,6 százalékát) a gyerekek születését elősegítő támogatásokra. Ha ennek az irdatlan összegnek egy kicsiny részéből a kiterjesztett szűrés (prevenció) révén a két leggyakoribb halálos betegségek (keringési és daganatos betegségek) miatti halálozás mérsékelhető lenne, akkor nem kellene csökkenő magyarországi népességgel számolni.

Magyarország ura töretlenül veszi birtokba, mert itt a vásárlások miatt mindig lesz valamelyes haszon, legfeljebb a karbantartás, felújítás elmaradása miatt törnek a csövek, több lesz az áramkimaradás. Az exportra termelő iparágaknál vigyáz arra, hogy tulajdonosaik itt maradjanak, hogy az import ellenértékét kitermeljék.

A hódítót az érdekli, hogy ameddig a szem ellát minden az övé és családjáé legyen, a földeken, a gyárakon, az épületeken, az áruházakon az ő pecsétje legyen rajta. A leltárba vétel persze nem garantálja, hogy amit megszerzett, az működőképes is marad, netalán növekvő hasznot termel. Minden mérhető és összehasonlításra alkalmas gazdasági mutató idegesíti, mert ezekből az is kiderülhet, hogy a kedvezőnek látszó magasabb beruházási hányad csak a túlárazás, a lopás következménye, hogy a szellemi teljesítmény (PISA-tesztek) már az iskolások körében is hanyatlik, a tudományos eredmények nem Magyarországon születnek, a nyelvtudás, a „szakmaiság csak ócska bolsevik trükk”, a környezet pusztul a betelepített iparágak, az elmaradt öntözés, trágyázás, a szakszerű művelés hiányában.

Dzsingisz kán földjén akkor van gazdasági növekedés, akkor van fejlődés, ha mindig van újabb rabolnivaló, legyen az uniós adófizetőktől származó támogatás vagy külföldi beruházók befektetése. Ismert, hogy fejlődés, növekedés a nagyobb, magasabb termelékenység alapján lehetséges. Ez pedig a művelt, hozzáértő, növekvő számú munkaerőtől és a többlettermék gyártására képes beruházástól függ. Mitől lenne művelt munkaerő, ha az autonómia elveszett, ami a tudományos kutatás és az oktatás lételeme, a képzett munkaerő folyamatosan hagyja el az országot. A termelékenység hanyatlásának a munkaerő elapadása melletti másik oka, hogy azokba a monokultúrákba (pl. akkumulátor-, autógyártás) érkezik beruházás, amelyek a vizet, a levegőt és az olcsó munkaerőt használják, azaz mindazt, ami itthon egyre kevésbé van. Ezektől nem várható magasabb termelékenység, több jövedelem. A berendezkedett Dzsingisz kán és rablóbandája Marxtól tanult, ezért szervezte meg maffiaállamát: „Hagyományos elképzelés, hogy bizonyos időszakokban csakis rablásból éltek. De hogy rablás lehessen, kell legyen valami rabolnivaló, tehát termelés. És a rablás módját magát is a termelés módja határozza meg. Egy stock-jobbing nationt pl. nem lehet oly módon megrabolni, mint egy tehénpásztor nemzetet.” (Marx, 1984, MEM, 46/I. 24.)

Dzsingisz kán földjéről még Széchenyi is Bécsbe menekülne, mondván: már nem csak a múlt esett el hatalmunkból, hanem a jövő is (vö. Hitel utolsó mondata). Műveljük kertjeinket?

Megjelent: 2023. 12. 21.

Irodalom

Andorka Rudolf – Ferge Zsuzsa – Tóth István György: Valóban Magyarországon a legkisebbek az egyenlőtlenségek? Közgazdasági Szemle, XLIV. évf., 1997. febr., 89–112.

Csepeli György: A meghasadt identitás. Mozgó Világ, 2018, 1. szám, 39.

Csepeli György: Értékek ébresztése. Kocsis Kiadó, Budapest, 2023.

Csillag István: Deficit = a szándékon túli eredmény. Pesti Kalligram, Budapest, 2013.

Csillag István: A magyar banánköztársaság. Pesti Kalligram, Budapest, 2023.

Csontos László – Kornai János – Tóth István György: Adótudatosság, fiskális illúziók és a jóléti rendszer reformja. In Andorka Rudolf – Kolosi Tamás – Vukovich György (szerk): Társadalmi Riport. Tárki, Budapest, 1996.

Győrffy Dóra: A szocialista rendszer öröksége. Egyensúlyzavarok továbbélése és átalakulása. In Muraközy László (szerk).: Fecseg a felszín és hallgat a mély. Tudatok és tudatalattik a gazdaságpolitikában. Akadémiai Kiadó, Budapest, 2007.

Kolosi Tamás – Szelényi Iván – Tóth István György: Társadalmi Riport. Tárki, Budapest, 2020, és 2022.

Kopits György: Billenési ponton Európa két beteg embere? Élet és Irodalom, L. évf., 2007, 40. szám.

Kornai János: Fizetjük a számlát. A magyar fejlődés politikai gazdaságtani megközelítésben. In Vergődés és remény. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1996.

Kornai János: Közép-Kelet-Európa nagy átalakulása – siker és csalódás. Közgazdasági Szemle, LII. évf., 2005. dec., 907–936.

Larch, Martin: Fiscal Performance and Income Inequality: Are Unequel Societies More Deficit-Prone? Some Cross-Country Evidence. European Economy. Economic Papers, 414/June 2010.

Lindbeck, A.: Hazardous Welfare State Dynamics. American Economic Review, Papers and Proceedings 85, 1995, 9–15.

Magyar Bálint – Madlovics Bálint: A posztkommunista rendszerek anatómiája. Egy fogalmi keret. Noran Libro Kiadó, Budapest, 2021.

Manchin Robert – Szelényi Iván: Szociálpolitika az államszocializmusban (Piac, redisztribúció és társadalmi egyenlőtlenségek a kelet-európai szocialista társadalmakban). Medvetánc, 1986, 2–3. szám.

Mihályi Péter: A magyar gazdaság útja az adósságválságba (1945–2013) Corvina, Budapest, 2013.

Olson, Mancur: Nemzetek felemelkedése és hanyatlása. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1987.

Takács Péter: Észrevételek az államforma fogalmához, a 70 éves Kukorelli István tiszteletére, a Széchenyi István Egyetem Deák Ferenc Állam- és Jogtudományi Kara Jog – Állam – Politika című folyóiratának ünnepi különszáma, Budapest, 2022. június. 30., 365–389.

Tóth István György (szerk): Tárki Európai társadalmi jelentés. Tárki, Budapest, 2009.

Ungváry Rudolf: A láthatatlan valóság. A fasisztoid mutáció a mai Magyarországon. Pesti Kalligram, Budapest, 2013.

Vörös Imre: Államcsínytevők. Noran Libro Kiadó, Budapest, 2022.

Tartalom

Törésvonalak (Előszó helyett)

Sorsközösség (?) a NER ellen (?)

A megszokás unalma

Saját fegyverével

Hozott anyagból Népszava

Egyszer eljön a végzet

Csak a Fidesz

Magasból és mélyből

Repedezik az ék

Haverok és vazallusok

Kérdezze kezelőorvosát!

Akiért a harang szól

A szabad rablás (t)örvénye

Megspárolni, ami megspárolható

A kiskakas a történelem szemétdombján

Egy tucat kérdés

Írás a falon?

Kapcsoljunk túlélőmódba!

Jelenetek a bábok életéből

Lufik és szuronyok

A nép elnöke

Ékezetfelelősök

Gyepűelve

A Fidesz és a Pareto-elv

Ellenterv

Hadikapitalizmus

Innen

Messze van Helsinki

Voltak társasága

Hóhányó és vizesnyolcas

Lehet szép a másé?

Magyarország csendes, újra csendes…

Ellenzéki fejadag

Kína felé félúton

A falu legyőzi a várost

Gyógyult és idült alkoholisták

Tengelyhatalmak

Bespájzolt oroszok

Az argentin tangó kezdőlépései

Az igazság egyetlen cseppje

Holland licit állami vezényszóra

Ká, a kígyó szorításában

A jogász miniszterelnök és a jog

Orbán zsebében

Az ész a fontos, nem a vas

Minden gyermek számít

Nincs benne részed soha

Kollaboránsok

Magyarok, akik nem értenek a pénzhez

A béke rendíthetetlen barátai

Századunk idilljei

Olvassunk statisztikát!

A fehér ló Kínából érkezik

Kivel van az erő?

Előre a visszafejlődés útján

Geraszimov a spájzban

Béke? Kölcsön?

Stan wojenny, azaz hadiállapot

Klubrádió

Ha a vonatok indulnak

Kerítés

Egy demokrata hiánya

A korbácsfonó

Futná mindenre

Nekünk így is jó…

Tanuljuk a szabadságot

A grund mi vagyunk

Szittya szikrák a gánti kőburkolaton

A választás lehetősége

Tízévente

Magyar Narancs

Orbán gazdaságpolitikájának elmúlt három éve

Élet és Irodalom

Szilárdságtan

Dzsingisz kán berendezkedett Magyarországon

Kormányzástan

Kis államok nagy ugrásai

Menekültsors

Lesz magyar bányászjárás?

Az eltelt és a megélt idő

Harminckét évem elszelelt…

Mozgó Világ

„Megtartható-e” a köztársaság?

Magyarország hátrafelé megy

Államszocializmus

Irodalom

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda, aki a mű szerkesztésének idején az MNMKK Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János-ösztöndíjasa volt
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 565 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL