Tartalomjegyzék

Előszó

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet

VII. fejezet

VIII. fejezet

IX. fejezet

X. fejezet

Befejezés

Kristin M. Furrier

Elvesztett múlt

Kristin M. Furrier – Elvesztett múlt

©Szücs Krisztina

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Halasi Miklós

Illusztrálta: Magyar Beatrix

Borítófotó: Vitovszki Szilárd

Borító hátoldal fotó: Vitovszki - Fáklya Renáta

Modell: Magyar Beatrix

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/k.m.furrier/

Szerző weboldala:

www.kristinmfurrier.hu

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156309877

mobi ISBN: 9786156309884

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Előszó

A történetünk, mely e regényes oldalon útnak indul, Egerkövesden játszódik. Egerkövesd sok-sok évvel ezelőtt elszakadt Eger városától. Hosszú évekig tartó pereskedés után azonban mégis elérte az önálló város jogát. Az évek során komoly fejlődésnek vetette alá apró gazdaságát, és súlyos befektetések, valamint pályázatok útján közepes méretű várossá avanzsált. Kiemelkedően fejlesztette közoktatási intézményeit, kiemelve az egyetemi oktatás megteremtését. A másik nagy ág, mely méretes felvirágoztatás alá került, az idegenforgalom.

E kettő együtt olyan fellendülést hozott a településnek, mely élhetővé tette ezen erdős, hegyes-völgyes, leginkább természetvédelmi övezetbe tartozó részét is.

Megjegyzés: Egerkövesd nem található meg Magyarország térképén. Bár ezen ország területén helyezkedik el, a Fantáziavilág nevű helység teljesen takarja. Így kérlek, kedves olvasó, ne töltsd azzal felesleges időd, hogy e szép haza térképét bújva felderítsd e felderítetlen tájat. Ha bármi hasonlóságot vélsz felfedezni – ismerős várost, egyetemet, netán ismerős személyt – az csupán a véletlen műve.

Jó olvasást: Kristin M. Furrier

I. fejezet

Az egyetem tizenhármas számú előadójában lassan két órája tartott a történelem szeminárium. Bármilyen érdekes is volt a tizenötödik század, a teremben uralkodó harmincegy fokos fülledt meleg unott, türelmetlen hallgatókká varázsolta a máskor tudásra éhes, fiatal egyetemistákat. Olyan csendben ültek a padokban, hogy szinte csak Vári professzor kitartó hangját lehetett hallani. A professzor önfeledten, néha jegyzeteibe süllyedve, élvezettel mesélte a kor legnagyobb emberi tragédiáit. Jókat mosolygott saját kopott humorán; fel sem tűnt neki, hogy rajta kívül bizony senki sem élvezi a fanyar hangulatú élcet. Épp a padlót bámulva, átszellemülten kezdett az újfent unalmas anekdotába, mikor a sors igencsak hangosan közbeszólt. A következő pillanatban ugyanis a szomszédos templomóra elütötte a déli tizenkét órát. A helyiségen ekkor olyan hangos papírsuhogás, matatás és susmogás lett úrrá, hogy a professzor csodálkozva felnézett jegyzetiből, fentebb tolta az orrára lecsúszott szemüvegét, majd végignézett a sorokon. A mocorgó, pakolászó, pad alatt matató diákok látványa – akik bár próbálták minél csendesebben végezni a pakolást – teljesen kizökkentette a páncélok felépítésének monológjából. Még felénél sem járt a témának, azonban érezte, az ő ideje itt most lejárt. Miután pedig nyugtázta a helyzetet, ami igazán önmagáért beszélt, kimondta a hallgatók által olyan nagyon áhított mondatot:

– Tehát, akkor mára köszönöm a megtisztelő figyelmüket, találkozunk két nap múlva ugyanitt és ugyanezen témával. Viszontlátásra! Ja, és ne feledjék a beadandót! Kérem, hanyagolják a szokásos kifogásokat, ha egy mód van rá. Köszönöm.

Még a felszólítás vége is alig hangzott el, mikor a közel háromtucatnyi diák olyan gyorsan összepakolt, majd felugrott helyéről, mintha egész nap csak és kizárólag erre a pillanatra készülnének. Ezután pedig olyan hamarjában eltűntek a helyszínről, mintha ott sem lettek volna.

Moira szétnézett maga körül, s miután látta, hogy már csak ő van a teremben, ő is felállt helyéről, egy gyors mozdulattal összefogta dolgait, majd a táskájába csúsztatta. Felsétált a padsorok között az ajtóhoz és kilépett az előadóteremből. A folyosón mindenütt hallgatók tolongtak, ki erre, ki arra. Ügyesen elslisszolt közöttük, majd lement az épület aulájába és pár percre leült az egyik sarokban levő padra. Mielőtt még elindult volna, elővette füzetét, majd hátranyúlt hajához és nagy, kócos, vörös kontyából kihúzta ceruzáját. Ezután nagy betűkkel felírta a lap sarkára: „Holnapután bead, töri.” Egy laza mozdulattal bekarikázta, majd megspékelte még egy felkiáltójellel, plusz egy mosolygós arcocskával. A ceruzát visszadugta jól megszokott helyére, majd elpakolt, és lassan elszánta magát az indulásra.

Felvette a vállára táskáját, majd kilépett az egyetem hatalmas üvegajtaján, maga mögött hagyva a fülledt történelemórát, Vári professzorral egyetemben. Ahogy kilépett, szemei szinte teljesen összehúzódtak, csak hunyorogva tudott nézni, szinte elvakította az erős fény, amint becsukta maga mögött a bejárati ajtót. A házak között kegyetlenül megszorult az erős napsütés a déli órákban. Szinte elviselhetetlen meleg volt. A szűk kis utca ebédidőben túlzottan is forgalmas volt, így a tömeg még inkább haladásra késztette. Behúzódott a járda belső oldalára, hátha a házak tövén hűvösebb levegőt talál, azonban csalódnia kellett. A perzselő déli napsugarak nem kímélték egy pillanatig sem, a házfalak pedig úgy ontották magukból a forró meleget, mint téli estén a rozsdás kályha. Sietős léptekkel próbált meg minél hamarabb árnyékosabb helyre érni, a főtéren azonban egyedül a hatalmas üzletház nyújtott menedéket. A kis utca végére érve már inkább futólépésben haladt a monumentális épület menedékébe. A meleg ellenére rengetegen voltak az téren. Sőt. A jó idővel egyre több lett a városban a turista, és mivel a főtéren volt a legtöbb látványosság, így ilyenkor az átlagosnál sokkal többen voltak.

Most is emberek tömkelege sétálgatott, hosszú sor állt a fagylaltosnál, és a szemben levő étterem terasza is tömve volt. A tér szemben fekvő oldalán volt a nagytemplom, mellette pedig egy tájház. A tér közepén egy kis, csigalépcsős, bástyához hasonlító kilátó állt, mit azzal a céllal építettek, hogy aki vette a fáradtságot és felmászott rá, megláthatta az egri várat. A hegyeknek köszönhetően olyan kilátás nyílt onnan, amit legalább egyszer mindenkinek látnia kellett. Az egész Bükk hegység láthatóvá vált, a hegyek közül pedig romantikusan kiemelkedett szürkés riolittufa falaival a közel nyolcszáz éves vár. Moira rengetegszer felsétált már a kilátóra, főleg hűvösebb napokon, mikor kevesen voltak, így nem volt tömeg. Amint befordult a lány a kis utcáról, egyből megcsapta a menza illata. A bejárat felé vette az irányt, azonban mikor meglátta a menükiírást, amely cirkalatos betűkkel hirdette, hogy a mai menü grízgaluskaleves és paradicsomos káposzta, kilencven fokos fordulatot vett, és elindult a bevásárlóközpont irányába.

Ahogy az épülethez ért, annak üvegfalai tükörként fénylettek. Moira meg is torpant egy másodpercre, hogy megnézze magát, rendben van-e az öltözéke. Hosszú, vörös göndör haja kontyba volt tekerve, ugyan úgy, ahogy reggel elkészítette. A kontyából szigorúan meredt ki kedvenc ceruzája, amit rossz szokása szerint ott tartott. Huncut tincsek lógtak oldalt a füle mellett, és a feltűzött haja alatt is sorban. Egy hosszabb huncutkát a füle mögé tekert, majd tekintete lentebb haladt. Apróvirágos blúza romantikussá festette megjelenését, a fodros, rövid ujjak pedig vidáman repkedtek mozdulataira. Pontosan tükrözte a lány bohókásan kedves, életvidám természetét.

Miután gyorsan, de nem túl feltűnően végigfutott szemével a tükörképén és megközelítőleg mindent rendben talált, már indult is nagy iramban tovább. Azonban mivel tekintete még mindig a bevásárlóközpont üvegén pihent, pontosabban önnönmaga tükörképén, nem pedig maga elé figyelt, így teljes lendülettel nekiütközött valakinek. Arca nekicsapódott valami durva anyagnak, ami ennyi idő alatt is fintorra csavarta az orrát. Valami furcsa, kellemetlen szag csapta meg. Ijedtében rá sem nézett az ismeretlenre, csak hátrahőkölt, miközben már automatikusan mondta is a bocsánatkérő szavakat. Közben legszívesebben megtörölte volna az arcát és az orrát, hogy megszabaduljon az idegen szagtól, de nem mert ilyen sértő mozdulatot tenni.

– Jaj, nagyon sajnálom! Kérem, ne haragudjon! Nem figyeltem magam elé. – Csupán ekkor gyűjtött annyi bátorságot, hogy ránézzen az idegenre. Amint rápillantott az emberre, nagyon megijedt. A kinézete tipikusan olyanforma volt, akiről azt tanítják: szóba se állj vele. Egyből reszkető félelem fogta el. Hátán végigfutott a hideg, egy lépést visszatorpant, szája önkéntelenül fintorra húzódott, kezeit összekulcsolta, majd mikor felfogta természetes reakciójának hatását, próbálta ijedségét és félelmét leplezni. Kicsit oldalra lépett, majd várta, mi történik.

Az idős férfi a hőmérséklet ellenére hosszú, fekete ruhát és fekete kalapot viselt. Görnyedt, előrehajló testtartása jól tükrözte életkorát. Egy fekete posztó felöltő is volt rajta, melynek durva anyaga dörzsölte meg a lány orrát. Úgy tűnt, nem zavarta meg annyira az ütközés, mint Moirát. Nem nézett fel, csak lehajtott fejjel állt. Kezében kis lapokat tartott, azokat osztogatta a járókelőknek. Látszólag, rá sem nézett a lányra, csak kihúzott egy lapot a kötegből.

– Tessék, kedves, vegye el! – nyújtotta hirtelen oda a lánynak a papírt, de még most sem nézett a szemébe.

Moira minden lelki erejét összeszedve kényszeredetten nyújtotta oda a kezét a papirosért, óvatosan, nehogy véletlenül is hozzáérjen a férfi ujjaihoz, és undorodva elvette a lapot. Visszahúzta karját, közben próbált a férfi arcába nézni, de a kalap nem engedte láttatni tekintetét. Majd nem erőltette tovább a szemkontaktust, fejét büszkén felemelte, újból bocsánatot akart kérni, már nyitotta a száját, de ekkor a férfi korát meghazudtoló gyorsasággal elment a lány mellett, minden további szó nélkül.

A kabátja ujja súrolta Moira alkarját. A lányt ettől újra kirázta a hideg, vállait felhúzta, szemét becsukta egy pillanatra, mintha le akarná magáról rázni az idegen érintésének még a nyomát is. Megfordult, majd a férfi után bámult, de már alig látta a tömegben. Kissé sértve érezte magát, miután ő kegyesen elnézést akart kérni ettől a személytől, aki még csak nem is foglalkozott vele tovább. Bosszúsan ránézett a papírra, gyorsan átolvasta, majd összegyűrte. Azonban amilyen gyorsan cselekedett a keze, olyan hamar megbánta az esze. Kihajtotta a lapocskát, újra ránézett, majd szája mosolyra húzódott, és szaladni kezdett haza.

Móric kollégiumi szobájának az asztalán könyökölt, keze könnyedén megpihent a laptopja mellett, mintha dolgozna, viszont tekintete az ablakon át a messzibe révedt. Bámult kifele a kertbe, majd azon túl a forgalmas útra, majd már inkább csak a semmibe. Gondolatai messze jártak; olyan messze, amilyen messze csak a tananyagtól lehetett. Az elkövetkező nyár izgalmas napjait képzelte maga elé, majd próbált arra összpontosítani, hogy felkészüljön az előtte álló utolsó egyetemi évre. Végiggondolta, milyen módon fut le majd ez az év, amit már annyira várt, hiszen erre készül az egyetem kezdete óta. Most viszont szinte felfoghatatlannak érezte, hogy milyen gyorsan elrepültek a mögötte álló szemeszterek. Egyre többet gondolkozott azon, milyen munkahelyen képzeli el a jövőjét. Néha inkább aggasztónak érezte ezeket a megválaszolatlan kérdéseket, így próbálta elhessegetni őket. Kezét felemelve sűrű, sötét hajába túrt, két tenyerével hátrasimítva rakoncátlan tincseit. Az asztalra bámult, majd lehajtotta a gépe tetejét, felemelte a mellette heverő, kissé megviselt könyvet, lábait feldobta az asztalra és olvasni kezdett. Teljesen átadta magát a történetnek, képzeletben már a könyv helyszínein járt, a szerepelőkkel együtt gondolkozott, együtt mondta velük a mondatokat:

„Dobót elkedvetlenítette ez az összeszólalkozás. Ahogy a két tiszt két különböző irányban eltávozott, odafordult Ceceyhez.

– Mi lesz velünk – mondotta –, ha a tisztek egymásban is ellenséget látnak? Hogyan harcolnak ezek együtt? Össze kell őket békíteni!”

(Részlet, Gárdonyi Géza: Egri csillagok)

Az ölébe tette a könyvet egy pillanatra, és a semmibe bámulva gondolkozott e szavakon. Majd ismét olvasni kezdte a jól ismert sorokat.

A szoba ajtaján valami motoszkálás hallatszott, majd ismerős, dallamos kopogás következett. Móric felnézett. Ekkor három rövid koppanás, majd egy hosszú zörgés ismétlődött, az ajtó pedig lassan kinyílt.

Az ajtónyílásban barátja, Moira jelent meg, ami a kopogás után csöppet sem lepte meg. Jól ismerte már a mozdulatait és szokásait. A lány keze teljesen tele volt könyvekkel és jegyzetekkel. Bentebb lépett, majd könyökével próbálta belökni az ajtót, de mivel nem sikerült neki, így megfordult, és egész testével, de főleg ülepével tolva az ajtót hirtelen megbillentette, hogy becsapódjon. Miután pedig nyugtázta a sikeres műveletet, odament a fiúhoz, és letette az asztalra a hatalmas könyvkupacot. Azok pedig, ahogy az asztalt érték, szanaszét csúsztak, amerre csak hely adódott.

A fiú odakapott.

– Moira, a laptopom! – A lány azonban rá sem hederített. Egyből belevágott mondandójába.

– Nem fogod elhinni mit hoztam! – nézett Móricra gyanúsan mosolyogva, furcsán izgatott tekintettel.

– Na, mit? – kérdezett vissza a fiú, de Moirát ismerve sejtette, mire is számíthat.

A lány közben leült a másik székre, egy gyors mozdulattal lelökte Móric lábait az asztalról, majd a hajából kilógó tincset a füle mögé hajtotta, kicsit húzva az időt a válasszal. A fiú hihetetlenül kék szemeibe bámult, próbálta Móric érdeklődését felkelteni a nagy újság iránt. Kezében meglebegtette a lapot. A fiú ránézett a papírra, de nem igazán lett kíváncsi. Moira pedig csak ült, szeme hol Móricra tévedt, hol a kezében levő ismerős könyvre. Miután látta, hogy nem érkezik a kívánt hatás, nem bírta tovább, megszólalt:

– Ezt nézd! – ezzel lerakta az asztalra, és odatolta a papírt a fiú elé. Móric megfogta, kék szemeivel közben a lány szemébe bámult, majd lassan lehajtotta fejét és elolvasta.

– Csónakkölcsönzés! – Újra felemelte a fejét, könyörgő tekintettel bámult a lányra, és úgy válaszolt: – Ez most komoly? Ne már! Őszintén, Moira, téged ismerve valami sokkal izgalmasabbra számítottam. Nem is tudom… találtál valami ezeréves romot, amit megnézünk, vagy kiugrunk ejtőernyővel, vagy léghajózunk a város felett, vagy tudom is én. Nem is értem, miért olyan nagy szám ez! Nekem nincs kedvem most csónakázni – ezzel szinte lecsapta a lapot az asztalra, és visszatolta a lány elé a papirost.

– Jaj, ne már, Móric! Nem a csónakázás a lényeg. Nézd már meg, hol a kölcsönző! – mutatott a cetli másik oldalára. – A Szigetközi folyó! Hónapok óta nézegetjük a Malom-szigeten azt a várromot! Sőt sokkal inkább évek óta, hogy elmegyünk megnézni, de sosem lett belőle semmi. Így viszont sokkal egyszerűbb lenne, mert nem kellene körbeautózni vagy buszozni az egész szigetet! Csak átcsónakázunk a túlpartra, és átsétálhatunk a romhoz is! Ne már, Móric! Annyira szeretném!

A lány izgatottan figyelte a fiút. Móric világító kék szemeiben azonban semmi mást nem vélt felfedezni Moira, csak az unalom minden formáját. Látta, hogy a fiút cseppet sem hozta lázba az ajánlata, sőt ha lehet, még unottabban nézte. Így minden meggyőző erejét összeszedve tovább folytatta.

– Hamarosan semmi mást nem csinálunk, csak tanulunk, beadandókat írunk, és jön a rettegett szakdolgozat, államvizsga, és még egy csomó minden, amit nem kell felsorolnom. Te is tudod! Miért nincs kedved menni? Csak egy pár óra és megjárjuk! Na, Móric, ne már… Olyan jó lenne!

– Végül is, csak benne van akkor az ezeréves rom, igaz? Egyébként honnan vetted ezt? – kérdezte a fiú a papírra nézve.

– Egy idős férfi adta.

Móric teljesen felhúzta magát a széken, és kiegyenesedett háttal, döbbent tekintettel a lányra nézett.

– Idős férfi? Idős férfi osztogatta a szórólapokat? Moira, muszáj neked mindenkivel szóba állnod? – szidta meg a fiú. – Megígértem a szüleidnek, hogy vigyázok rád. De nem teszed könnyebbé a dolgom kicsit sem, igaz? – itt elhallgatott, és a lányt figyelte.

Látva vágyakozó nagy barna szemeit, szinte megszánta. Nem tudott neki nemet mondani. Nagyot sóhajtott, majd megadóan felelt.

– Na, jó. Gyerünk! De tartozol nekem. Oké? És nem felejtem el! Behajtom rajtad, az tuti! Csónakázás, hah… Erre vágytam még pont.

Moira felugrott, megölelte Móricot, puszit nyomott az arcára. Móric még érezte a lány lágy ajkait az arcán, mikor az megfordult és készült indulni. Majd Moira visszanézett, odalépett a fiúhoz, és megfogta a kezében a könyvet. Kivette az öléből és letette az asztalra.

– Egri csillagok. Szerintem te vagy az egyetlen, aki ezt a regényt minimum ötvenszer elolvastad.

A fiú a könyv után kapott.

– Moira! Tudod, hogy apám könyve volt! – A lány elgondolkodva nézett a fiúra. Újra felvette a könyvet, és Móricnak nyújtotta.

– Tudom. De azzal, hogy százszor újraolvasod, nem hozod vissza az apádat.

Csend lett. Moira tudta, hogy kényes témát érintett, és talán nem is túl finoman. Móric nem nézett a lányra, úgy felelt:

– Nézd, nem azért olvasom. Miután apám meghalt, anyám minden este ebből olvasott nekem és a bátyámnak. Ez neked csak egy könyv, nekem viszont a legfontosabb könyv. Ez nem csak az apám könyve. Ez A könyv! Nagybetűvel! Ezen nőttem fel. Jóformán ez jelképezi a gyermekkorom. Minden egyes oldalán tudom, mi következik. Minden egyes sorát… De szerintem te ezt pontosan tudod. Pont te vagy az, akinek nem kéne ezt magyaráznom. Legalábbis azt hittem.

– Tudom… Csak szeretném, ha nem a múltban élnél. A múlt volt, nincs. Nehéz volt, tudom. De próbáld meg élvezni a jelent. Ami most van! Ami most történik veled. A múlt elveszett, Móric! Érted, amit mondani próbálok? Nem gyászolhatsz örökké – simított végig a fiú arcán finoman.

– Tévedsz. Nem veszett el. Csupán meg kell keresni az oda vezető utat.

Ezzel felállt, jelezve, hogy nem kíván tovább erről beszélni. Megfogta a féltett könyvet és óvatosan betette az asztal fiókjába, majd kulccsal bezárta. Közben maga elé suttogott:

– Hatvanhárom.

Moira nem értette.

– Mit mondasz?

– Azt, hogy hatvanháromszor olvastam el.

Moira nem válaszolt, csak figyelte a fiú mozdulatait és az arcára kiülő érzelmeket.

– Na, akkor megyünk arra a csónakázásra? Én kész vagyok! – váltott hangnemet Móric.

– Igeen! – ugrott fel a lány. – Megyek a várba! Megyek a várba! Úhh, imádlak, Móric! És jövök neked eggyel – ezzel elindult kifelé, a saját szobájához. Móric kikerekedett szemmel figyelte a lányt, ahogy eltűnik az ajtóban. Hirtelen utánakiáltott: