A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Estelle Maskame: Just Don’t Mention It

Ink Road, an imprint and trademark of Black & White Publishing Ltd., Edinburgh, 2018

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © Estelle Maskame, 2018

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-868-6

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A csodálatos olvasóimnak, mert ez a történet nektek született

1

Öt évvel korábban

Gépies mozdulattal végigsimítom a hajamat, ami csupa víz, mert egy óráig feküdtem a kádban időnként a víz alá bukva, és azt számolva, hogy hány másodpercig tudom visszatartani a lélegzetemet. A rekordom kilencvenhárom, de szeretném, ha több lenne.

Leülök a kád szélére, és a mosdó mellett lévő fájdalomcsillapítós doboz után nyúlok. Már csak néhány pirula maradt, de remélem, hogy anya hamarosan feltölti a készleteket. Két tablettát kipattintok, és a kezemben szorongatom őket, miközben a mosdó fölé hajolva töltök magamnak egy pohár vizet. Lenyelem az elsőt, aztán a másodikat, majd a maradék vizet visszaöntöm a mosdóba.

Megnézem a vállamat. A lapockámon még mindig ott a mély horzsolás, de már nem vérzik. Viszont a friss seb máris kékülni kezdett. Óvatosan megnyomkodom, és felszisszenek, mert nagyon fáj. Hoznék magamnak jeget a konyhából, de akkor át kéne mennem a nappalin, és nem akarom felhívni magamra a figyelmet. Tizenegy óra elmúlt. Már aludnom kéne. Holnap iskola.

Felállok, és a maradék fájdalomcsillapítót visszateszem a mosdó fölött lévő szekrénybe, felülről a második polc leghátuljára, mert ez a legmagasabb hely, amit el tudok érni. Tudom, hogy holnap szükségem lesz rá. A szekrény ajtaját egy halk kattintással visszacsukom, és meglátom a tükörképemet. Csak most veszem észre az apró vágást az alsó ajkamon. Közelebb hajolok, és a két ujjam közé csippentve szemügyre veszem. Nem emlékszem, mikor szereztem, de a seb régi, tehát nem ma este történt.

Megcsóválom a fejem, és hátralépek. Nem számít, mikor szereztem, mert mihelyt begyógyul, máris lesz a helyén egy másik. Ahogy mindig lesz friss vérző seb és újabb véraláfutás.

Megint a tükörbe nézek. A szemem élettelen, a pillantásom üres. A vállam lehorgad, a szám keserű. A homlokomra teszem a kezem, és hátrasimítom a hajam, hogy megnézzem a mély vágást a hajvonalam mentén. Nagyon nehezen gyógyul, és aggódom, hogy állandó heg marad a helyén. Gyorsan rásimítom a nedves hajam, és elfordulok a tükörtől.

Felkapom a pólómat, és belebújok. A hátam is tele van halványodó, barnás-lilás véraláfutásokkal, amelyeket lepleznem kell, ezért sosem mutatkozhatok meztelen felsőtesttel. Mindig van valami új sérülés, amit el kell rejteni. Felveszek egy alsónadrágot, és a leeresztett kádba dobom a törülközőt. Mielőtt elhagyom a fürdőszobát, még egyszer megnézem magam a tükörben. Semmi sem látszik, úgyhogy mehetek.

Óvatosan kinyitom az ajtót, és halkan kilépek a folyosóra. Sötét van, mert nem ég egy lámpa sem. A nappaliból kiszűrődik a tévé hangja és a szüleim nevetése. Halk léptekkel a lépcső felé osonok, de észreveszem, hogy a nappali ajtaja résnyire nyitva van, és ahelyett, hogy eltűnnék az emeleten, odalopózom, és bekukucskálok.

Anya és apa egymást átölelve fekszik a heverőn. Apa magához öleli anyát, és a fejére teszi az állát. Anya nevet, de fáradtnak tűnik. Egy órával ezelőtt jött meg az irodából, pont, amikor magamra csuktam a fürdőszoba ajtaját.

Elhátrálok, és felszaladok a lépcsőn, kettesével szedve a fokokat. A szőnyeg elnyeli a lépteim zaját. A szobám ajtaja tárvanyitva, és ég bent a lámpa. Egy pillanatra megállok, és bekukucskálok a tesóim szobájába.

Összehúzom a szemem, hogy jobban lássak a sötétben. A bal oldali ágyban a kisebbik öcsém, Chase már alszik. Hason fekszik, az arcát a párnába fúrja, és az egyik lába lelóg a matracról. A másik ágyon Jamie halkan hortyog. A homlokán egy dudor éktelenkedik, mert az iskolában eltalálták egy baseball-labdával.

Bárcsak az én sebeimet is egy baleset okozta volna!

Behúzom az ajtót, de nem teljesen csukom be, mert Chase még fél a sötétben. Aztán a saját szobám felé indulok.

Minden úgy van, ahogy hagytam. A matekleckém szétszórva hever a padlón, mintha értéktelen papírhulladék lenne, és nem egy otthoni munka, amit jövő héten le kell adnom a tanárnak. Az egyik lap három darabra van tépve. Azon volt az egyetlen számítás, amit elrontottam. De úgy tűnik, ez az egyszerű hiba is túl sok, még akkor is, ha csak hetedikes matematikáról van szó. Holnap újra kell írnom, és imádkoznom, hogy megfeleljen a magas követelményeknek.

Összeszedem és a hátizsákomba teszem a papírokat, aztán leoltom a villanyt, és óvatosan bemászok az ágyba. Belém hasít a fájdalom, amikor halkan sziszegve, lassan oldalra fordulok. Magamra húzom a paplant, és a falat bámulva fekszem a sötétben. Úgy érzem, mintha órák telnének el így, de ez nem újdonság, mert mindig sok időbe telik, mire el tudok aludni.

Felemelem a bal kezemet. Megmozgatom az ujjaimat, aztán háromszor körözök a csuklómmal. Napközben ezt sokszor csinálnom kéne, de mindig elfelejtem. Négy hétig gipszben volt a karom, és a csuklóm most merev, mint egy bot. Több hétbe telhet, mire a törés teljesen begyógyul.

Lépteket hallok, és gyorsan elrejtem a kezem. Szorosan lehunyom a szemem, és úgy teszek, mintha aludnék. Sokszor csinálom ezt, és tökélyre fejlesztettem a színlelést. Még a számat is kinyitom egy kicsit, és lassan, mélyeket lélegzek.

Kinyílik az ajtó. Egy ideig ácsorog a szobám előtt, mielőtt belép. Tudom, hogy ő az. Mindig ő az.

Behúzza az ajtót, ami halk kattanással becsukódik mögötte. Egy darabig nem hallatszik más, csak a lélegzetvétele. Aztán érzem, hogy lassan elindul a szobában. Nem tudom, mit csinál, és nem merek megfordulni, hogy megnézzem. Nem kockáztatok, inkább csendben fekszem a helyemen.

Matatni kezd a szobámban. Valószínűleg a hátizsákomban keresgél, mert papírzörgést hallok a sötétben. A ma este történtek alapján arra gondolok, hogy a matekleckémet keresi. Egy darabig csend telepszik a szobára, aztán megint folytatódik a matatás. Végül egy nagy sóhajtást hallok, ami majdnem nyögésnek hangzik.

Végül a hangja töri meg a csendet.

– Sajnálom, Tyler – motyogja alig hallhatóan.

Vajon elhiszi, hogy alszom, vagy tudja, hogy ébren vagyok? Akárhogy is van, túl gyakran kér elnézést tőlem. De tudom, hogy nem gondolja komolyan. Ha komolyan gondolná, akkor nem kéne megint ezt mondania holnap és holnapután. Félek, hogy mindig lesz valami, ami miatt bocsánatot fog kérni.

Továbbra is csendben maradok, mert minél előbb meg tudom győzni, hogy alszom, annál gyorsabban távozik a szobámból. Szerintem elhiszi, mert nem szólal meg újra. Mozdulatlanul áll a szobámban, és nem tudom pontosan megállapítani, hol van.

Néhány percig nem történik semmi. Minden idegszálamat megfeszítve a légzésemre koncentrálok, és imádkozom, hogy menjen már el végre. Aztán lépteket hallok, és kinyílik az ajtóm. De még mindig nem megy ki a szobámból, hanem egy darabig némán álldogál a küszöbön. Megint felsóhajt, de most inkább bosszúsnak tűnik. Nem tudom megállapítani, hogy rám haragszik, vagy saját magára. Szerintem rám. Általában így szokott lenni.

Végül az ajtó becsukódik, és egyedül maradok.

Megkönnyebbülten kifújom a levegőt, és kinyitom a szemem. Legalább ma este vége van, és most már alhatok egy kicsit. Bár úgysem fogom tudni kipihenni magam, mert hónapok óta nem alszom rendesen. Néhány óra múlva fel fogok ébredni, és sokáig bámulom a mennyezetet, mire újra el tudok aludni. Az éjszaka folyamán ez többször megismétlődik.

Bár sosem tudok jól aludni, mégis ez a nap legjobb része, mert a következő hét órában biztonságban vagyok. Szeretem ezt az érzést, bár tudom, hogy holnap megint ugyanez fog történni.

Holnap iskolába kell mennem, és mindenki előtt meg kell játszanom, hogy minden rendben.

Holnap megint igyekeznem kell, hogy elrejtsem anya elől a friss sérüléseimet.

Holnap újabb véraláfutások és sebek jelennek meg rajtam.

És mindegyiket apa fogja okozni.

2

Most

Valaki megbabrálta a sörömet. Nem olyan az íze, mint tíz perccel ezelőtt volt. A fény felé tartom a poharat, és megdöntöm egy kicsit, hátha meglátom, mit öntöttek bele, amíg nem figyeltem oda. Erős rumszag üti meg az orromat. A konyha felé nézek. Jake a pult fölé hajolva kevergeti az italokat, mintha egy profi mixer lenne. Utálom azt az alakot.

– Mi a baj?

Tiffanira nézek. Már öt perce rajtam fekszik, hosszú lábával átkulcsolja a testemet, és a fejét a vállamon pihenteti. Körkörös mozdulatokkal cirógatja a mellemet, de csak most vettem észre, amikor abbahagyta. Felemeli a fejét, és rám szegezi a kék szemét. Tegnap még nem volt ilyen hosszú és sűrű a szempillája.

– Jake viccesnek tartja, hogy rumot csempész a sörömbe – magyarázom neki, és a heverő mellett lévő asztalra teszem a poharat. – Gyere ide – súgom a fülébe, és kiveszem alóla a karomat, hogy közelebb tudjam vonni magamhoz. Tiffani most a mellkasomra hajtja a fejét, és tudom, hogy legalább öt réteg sminket fog hagyni az ingemen. Nem bánom. Végignézek a csupasz lábán, és a szabad kezemmel megcirógatom a combját. Az apró fekete ruhája túl rövid és túl szűk, de emiatt nem panaszkodom. – Mikor indulunk?

– Tizenegyre gondoltam – válaszolja, de tudom, hogy már máson jár az esze, mert megfogja a kezem, lassan feljebb viszi a combján, és a ruhája alá csúsztatja. Az ujjam a csipkés bugyijához ér, és amikor találkozik a pillantásunk, rám mosolyog.

– Itt maradsz ma éjjel? – kérdezi a fülembe súgva, és lágyan megcsókol.

Azelőtt szerettem, amikor ilyen rekedten és mélyen búg a hangja. Néhány évvel ezelőtt még megőrjített volna, de már nincs rám olyan nagy hatással. Tiffani csak a szex ígéretével tudja fenntartani az érdeklődésemet.

De most működik a dolog. Felülök, az ölembe ültetem, és az egyik kezemmel megmarkolom a csípőjét a ruha alatt. A másikkal oldalra söpröm a haját, hogy a nyakára szoríthassam a számat. Teljesen hátrahajtja a fejét, lehunyja a szemét, és a hajamba markol. Gyengéden a nyakába harapok, és a bőrén hagyom az ajkam nyomát. Tiffani mindig azt állítja, hogy nem szereti, ha kiszívom a nyakát, de sosem állít le, ezért nem hiszek neki.

Tiffani hirtelen elhúzódik tőlem, és talpra ugrik. Jake DJ-nek képzeli magát, és a hangos zenéjétől nem hallottam meg az ajtó nyílását. De Tiffani igen. Gyorsan a dohányzóasztalra teszi az italát, és megpróbálja lejjebb cibálni a ruháját, hogy legalább részben eltakarja a combját. De egyelőre még a feneke is kilóg belőle.

– Anya… – motyogja zavartan. – Azt mondtad, hogy sokáig fogsz dolgozni.

– Fél kilenc van – állapítja meg Jill, és a kezében egy fekete dossziét tartva belép a konyhába. A cipősarka hangosan kopog a padlón. – Nekem ez késő. – Rosszallóan összeszorítja a száját, és körülnéz. Először a pulton sorakozó italokra pillant, aztán Jake-re, aki gyorsan lehalkítja a zenét, végül Tiffanira. – Nem mondtad, hogy barátokat hívsz.

Tiffani még mindig a ruháját ráncigálja. Érthető az igyekezete, mert tuti, hogy az anyja nincs elragadtatva a látványtól.

– Mert azt hittem, hogy elmennek, mire hazajössz. – Tiffani megvonja a vállát, és karba teszi a kezét. Tudom, hogy így próbálja leplezni a merész dekoltázsát, mert a ruha deréktól felfelé sem takar sokat a testéből.

– És hova akartatok menni pontosan? – kérdezi Jill, a tőle megszokott éles hangon. Három éve járok Tiffanival, de még egyszer sem láttam mosolyogni az anyját. Mogorva dög. Akárcsak a lánya.

– Egy házibuliba – közli Tiffani duzzogó arccal. – Arra gondoltam, hogy egy darabig itt lógunk előtte, mert nagyon égő korán beállítani egy buliba.

– Rendben. – Jill bólint, de a szigorú hangja elárulja, hogy nem örül az ittlétünknek. – Halkítsátok le a zenét. Fáj a fejem. – Megdörzsöli a homlokát, mintha be akarná bizonyítani az állítását, aztán hátradobja a haját, és elindul az ajtó felé. Távozás közben megvető pillantást vet rám, én pedig felemelem a kezem, és intek neki. Vigyorgok, mert tudom, hogy az felbosszantja.

Az a helyzet, hogy Tiffani anyja nem csíp engem. Már akkor utált, amikor Tiffanival még csak barátok voltunk. Nem akarta, hogy a lánya egy olyan sráccal lógjon, mint én. Félt, hogy rossz hatással vagyok rá, és tulajdonképpen igaza volt. Az évek során a kezdeti ellenszenvéből tömény megvetés lett, amit nem is igyekezett leplezni. De annyira nem érdekel Tiffani, az anyja pedig még kevésbé. Tudom, hogy ez a kapcsolat nem vezet sehová, ezért nem töröm magam, hogy elnyerjem a szülei tetszését.

Mihelyt Jill eltűnik, Tiffani abbahagyja a ruhája ráncigálását.

– Néha olyan béna. – Tiffani megforgatja a szemét, és rászól Jake-re, hogy csavarja fel újra a hangerőt. Jake azért ügyel arra, hogy a zene ne legyen olyan hangos, mint azelőtt.

Tiffani és Jake a pult körül lebzsel azon vitázva, mit adjanak még a lejátszólistához, és mi legyen a következő ital. Odamegyek hozzájuk, közéjük furakszom, és átkarolom Tiffani vállát. Tiffani hozzám hajol, Jake pedig a szeme sarkából les minket. Jake Maxwell bármelyik lányt meg tudná szerezni magának, de Tiffanit nem kaphatja meg. Szerintem örökre bosszantani fogja, hogy három évvel ezelőtt engem választott, és nem őt. Néha élvezem, hogy egy olyan lánnyal vagyok együtt, akiért más pasik ölni tudnának, máskor viszont azt kívánom, bárcsak Jake-kel lenne, és nem velem. Akkor az ő életét tenné pokollá, nem az enyémet.

Kiveszek egy sört a rekeszből, mire Jake felkapja a fejét, és rám néz.

– Mi a baj azzal a sörrel, amit eddig ittál? – A rohadék sunyin vigyorog, és gúnyosan felvonja a szemöldökét. Megint arra gondolok, hogy ez az egész „tegyünk úgy, mintha barátok lennénk” egy nagy marhaság, amit a többiek kedvéért játszunk csak el. Legszívesebben leütném a fickót.

Válasz helyett csak egy fenyegető pillantást vetek rá. Általában nincs szükségem szavakra, ha tudtára akarom adni valakinek, hogy ne szórakozzon velem, de Jake már hozzászokott ehhez, ezért most sem hátrál meg, csak elröhögi magát, és odaadja a sörnyitót. Szerintem csak azért szórakozik velem, mert reméli, hogy egyszer elszakad nálam a cérna. Mintha állandóan próbára akarná tenni a türelmemet.

– Dean és Megs mi az ördögöt csinál odafent? – kérdezi az órájára pillantva. Aztán az ital felé bök a fejével, amin öt perccel ezelőtt pancsolt. – Alkottam egy egzotikus koktélt, és szeretném, ha Dean lenne a kísérleti nyúl, aki először iszik belőle.

Odahajolok, és szemügyre veszem a poharat. Csak azt találom benne egzotikusnak, hogy sötétzöld.

– Idehívom őket – jelentem ki végül.

Elengedem Tiffanit, és a lépcső felé menet meghúzom a kezemben lévő sörösüveget. Lassan lépkedek, és ingerülten beletúrok a hajamba. Dühít, hogy még nem vagyok részeg. De van néhány óránk az indulásig, úgyhogy ezen még változtathatok. Nem tudom józanul elviselni a bulikat. Sosem voltam képes rá.

Tiffani szobájának félig nyitva van az ajtaja. Megpillantom Meghant, aki két kezét a szemére szorítva járkál ide-oda, és bánatosan sóhajtozik. Dean tanácstalanul nézi, és a fejét vakarja.

– Mit csináltok itt? – kérdezem, miután belépek a szobába. Mindketten rám néznek. Meghan nagyon zaklatottnak tűnik, és olyan arcot vág, mintha sikoltani akarna, aztán mégis hang nélkül Tiffani ágyára veti magát. Ekkor veszem észre, hogy a ruhája nyitva van, és kilátszik a háta. Felvonom a szemöldököm, és Deanre nézek. – Ti most kefélni akartok?

– Nagyon vicces. – Dean megcsóválja a fejét, és Meghan felé int az állával. – Elakadt a cipzár.

Meghan felül az ágyon, és színpadias arccal szipogni kezd.

– Kölcsön kell kérnem valamit Tiffanitól – közli komoran, mintha ez lenne a legrosszabb dolog a világon. Tudom, hogy megöl, ha most gúnyosan megforgatom a szemem, de nehéz megállnom, amikor egy hülye ruha miatt drámázik. Már három éve Tiffanival vagyok, ezért valamelyest hozzászoktam a ruházkodási vészhelyzetekhez.

– Gyere ide – szólok oda Meghannek. A sört a komódra teszem, megfogom Meghan kezét, és felhúzom az ágyról. Aztán mögé lépek, és végignézek a hátán. A cipzár a derekánál bekapta az anyagot, de sikerül egy határozott rántással kiszabadítanom. Ezek után könnyedén fel tudom húzni. Meghan megkönnyebbülten felsóhajt, majd felém fordul, és kijelenti, hogy megmentettem az életét.

Meghan a cipőjéért indul, ami a hálószoba közepén hever, én pedig Deanre pillantok. Dean elhúzza a száját, és iszik egy kortyot a söréből. Aztán megforgatja a szemét, és látszik rajta, hogy várja a gúnyos megjegyzésemet. Nem kell sokáig várnia.

– Ne már, ember – kezdem a savazást. – Ez tényleg nehézséget okozott? – Megbököm a karját, mintha nem lenne rajta izom, és rávigyorgok. Dean rendes srác, bár nem ártana, ha egy kicsit keményebb lenne, mert néha túlságosan rendes.

– Arra gondoltam, hogy a szakemberre hagyom, aki már megszámlálhatatlan cipzárt húzott le a női ruhákon – vág vissza mosolyogva. Ez persze túlzás, de azért jót nevetünk rajta, és koccintunk a sörösüvegekkel, mielőtt meghúzzuk őket.

A kézfejemmel megtörlöm a számat, és Meghan felé pillantok. Tiffani ágyán ül, és most bújik bele a magas sarkú cipőjébe.

– Rachael hol van? – kérdezem. Már néhány órája itt dekkolunk, de csak most tűnt fel, hogy Rachael nincs velünk. Ő is itt szokott lenni. Ilyenkor általában már részeg, és Dean támogatja, Jake pedig továbbra is itatja. Rachael szemét alaknak tart, úgyhogy nem hiányzik a társasága.

– Az anyja megbízta valamivel – magyarázza Meghan. – Egyenesen odamegy a buliba, és ott találkozunk. Tudjátok, hogy hívják a lányt, aki a partit rendezi? Lucynak?

Én nem emlékszem rá, ezért Deanre nézek. Ő mindenkit ismer, akár három éve végzett, akár elsőéves zöldfülű. Fogalmam sincs, hogyan tud ennyi nevet megjegyezni.

– Igen, Lucy – válaszolja. – Harmadéves, azt hiszem.

– Fogalmam sincs, kicsoda – jegyzem meg közömbösen. Akárki is az a csaj, nem lep meg, hogy meghívott minket a bulijába. Sok buliba meghívnak minket olyan emberek, akiket nem is ismerünk.

Valaki megköszörüli a torkát az ajtóban. Mindhárman odanézünk, és Tiffanit pillantjuk meg, aki az ajtófélfának támaszkodva áll. Mosolyog, de az arca feszült, és idegesen csavargatja az egyik tincsét a mutatóujja körül. Meghanre és Deanre szegezi a pillantását, de nem néz rám.

– Jake készített nektek egy italt – közli kimérten, majd szigorúbb hangon hozzáteszi: – Le kéne mennetek, hogy megkóstoljátok az alkotását. – Tiffani mosolya szélesebb lesz, és kivillannak a fogai.

– Más szóval, tűnjünk a szobádból? – Dean viccel, de igaza van, mert Tiffani pontosan ezt kéri tőlük, és válaszképpen csak megrebegteti a szempilláit. – Gyere, Megs – szól oda Dean Meghannek. – Hagyjuk magukra a fiatalokat.

Megfogja Meghan kezét, és megtámogatja, amikor meginog a magas sarkú cipőben. Kivezeti a szobából, közben jelentőségteljes pillantást vet rám a válla fölött, én pedig önkéntelenül elmosolyodom. Tiffani képtelen leplezni a szándékait. Többnyire teljesen nyilvánvaló, mit akar. Mint például most is. Mihelyt Dean és Meghan eltűnik, Tiffani becsukja az ajtót, és felém fordul. Csak ketten vagyunk.

– Nem várhattál volna egy kicsit? – kérdezem vigyorogva. Egy hajtásra megiszom a sörömet, az üveget visszateszem a komódra, és közelebb lépek hozzá. Közben feltűröm a flanelingem ujját. Megszokott mozdulattal megragadom a csípőjét, és a nyakára tapasztom az ajkam. Majdnem megfulladok a parfümje erős illatától.

Valamiért nem viszonozza az érintésemet, sőt néhány másodperc múlva a mellkasomra teszi a kezét, és ellök magától. Tátott szájjal, felvont szemöldökkel, értetlenül nézek rá. Tiffani sosem szokott visszautasítani. Az arca sokkal kiismerhetetlenebb, mint egy másodperccel ezelőtt.

– Lent hagytad a telefonodat – közli éles hangon, és felemeli a mobilomat.

Bár tudom, hogy az én telefonom, mégis megtapogatom a farmerom hátsó zsebét, és tényleg üresen találom. Megvonom a vállam, és a mobil után nyúlok, de Tiffani elkapja a kezét. Lassan, de határozottan megrázza a fejét, mire felsóhajtok, és megvakarom a fejemet. Tudom, hogy valami miatt ki van akadva, és azt is tudom, hogy egész este szenvedni fogok, ha nem sikerül kiengesztelnem.

– Elolvastam az üzeneteidet Declannel – jelenti ki végül. Tehát erről van szó?

– Na és? – Még mindig nem értem, mi a baja. Declannel megbeszéltük, hogy az este folyamán el fogunk szívni néhány füves cigit, de ebben nincs semmi újdonság. Tiffaninak nem kéne meglepődnie, ha Declan Portwooddal füvezek. Mindenki ismeri őt. Akik szeretik a jó anyagot, azoknak a legjobb barátja. Akik nem, azok általában gyűlölik.

Tiffani közelebb lép, és haragos pillantással mered rám.

– Minden üzenetedet elolvastam Declannel – közli fenyegető hangon. Hirtelen leesik, miről beszél. Kétségbeesetten próbálok kitalálni valamit, amivel igazolhatom azt az üzenetváltást, de semmi sem jut az eszembe. Végül úgy állok ott, mint egy szarvas az autó fényszórója előtt.

– Ugye nem gondoltad komolyan? – kérdezi kicsit megenyhültebb hangon, és lehorgasztja a fejét. – Nem gondolhatod komolyan. Már eddig is elég sok ostobaságot csináltál, amit el kellett viselnem, de esküszöm, hogy ezt nem fogom eltűrni, Tyler. Túl messzire mentél. Nem akarok olyan lány lenni, akinek a fiúja börtönbe kerül. El tudod képzelni, hogy érezném magam?

Összeszorítom a számat, és még mindig nem tudom, hogyan kezeljem ezt a hirtelen lerohanást. Az évek során megtanultam, hogy Tiffanival jobb nem vitatkozni, és ha gyorsan beismerem, hogy igaza van, akkor sikerül elhallgattatnom. Azt is megtanultam, hogy igazából nem érdekli, mit csinálok, csak azzal törődik, ez milyen fényt vet rá.

– Még nem csináltam semmit – motyogom, és nem értem, miért akadt ki ennyire. – Csak beszélgettünk.

– De miért? – kérdezi ingerülten. – Egyáltalán, hogyan jut ilyesmi az eszedbe? Nem a pénzre van szükséged, de akkor meg mi vesz rá arra, hogy ilyen nagy baromságot csinálj?

Kénytelen vagyok megvonni a vállam, mert fogalmam sincs, mit válaszoljak.

– Mit veszíthetek?

Tiffani úgy néz rám, mintha teljesen elment volna az eszem.

– Mondjuk mindent? – vágja rá ingerülten. – Ha szerinted a drogdílerkedés jó ötlet, akkor hülyébb vagy, mint hittem.

Lehunyom a szemem, kifújom a levegőt, és megpróbálom megőrizni a higgadtságomat. Tiffani felnagyítja ezt a dolgot, de most az egyszer a sarkamra állok, és nem fogok bocsánatot kérni.

– Ez csak fű.

– Igen. Akkor is ezt mondtad, amikor először szívtad, és most nézz magadra, hova jutottál. – Tiffani a kezembe nyomja a mobilomat. – Először csak füvet akarsz teríteni az elsőévesek között, aztán majd kokót fogsz árulni az olyan lúzereknek, mint te vagy. – Tiffani megcsóválja a fejét, és elfordul. – Ne is szólj hozzám ma este! Undorító vagy! És Declant fel fogom pofozni, ha találkozom vele.

Legszívesebben vicsorognék, ezért összeszorítom a számat. Ha bármit mondok, csak rosszabb lesz. Dühös vagyok, de meg kell őriznem a hidegvéremet. Nem könnyíti meg a helyzetet, hogy már jócskán van bennem alkohol. Minden erőmmel azon vagyok, hogy nyugodtan lélegezzek, miközben Tiffani sarkon fordul, és elindul az ajtó felé.

Már-már azt hiszem, hogy vége ennek az ostoba beszélgetésnek, és néhány óra mosolyszünet után minden visszazökken a régi kerékvágásba. Ám Tiffani ekkor váratlan dolgot tesz. Az ajtóban még visszafordul, és újra kinyitja a száját.

– Tudod, Tyler… – kezdi gonosz mosollyal az arcán. – Néha azt hiszem, hogy te is börtönbe akarsz kerülni, akárcsak az apád.

Egy szempillantás alatt elszáll az a kevés önuralmam, amibe eddig kapaszkodtam. Az nem lehet, hogy ezt mondta! Ökölbe szorítom a kezem, és érzem, hogy ha nem vezetem le valahogy a haragomat, akkor felrobbanok. Felkapom a legelső kezem ügyébe eső tárgyat, a komódon lévő üres sörösüveget. Csak akkor veszem észre, hogy elhajítottam, amikor a falhoz csapódik, és darabokra hullik. Zihálva, tágra nyílt szemmel nézem az üvegszilánkokat a padlón. Nehezen tudom rávenni magam, hogy újra Tiffanira nézzek. Tátott szájjal, döbbent arccal mered rám.

– Elmegyek – jelentem ki. Zsebre vágom a mobilomat, előkapom a kocsikulcsot, és elszáguldok mellette.

– Helyes! – kiált utánam Tiffani, és a szőnyegen heverő üvegszilánkokra mutat. – Totál idióta vagy!

Én ennél sokkal rosszabbat is tudnék mondani róla, de most nem bocsátkozhatok vele szócsatába. Ki kell jutnom innen, mielőtt az indulataim még jobban magukkal ragadnak. Bárcsak tudnék uralkodni magamon, de egyszerűen képtelen vagyok rá. Ilyen nevelést kaptam.

Amikor kinyitom az ajtót, meghallom a konyhából kiszűrődő zenét. Meghan hangosan nevet valamin. Ma este nincs kedvem velük szórakozni. Leviharzok a lépcsőn, hogy minél előbb kijussak a házból, és a lehető legtávolabb legyek Tiffanitól. A bejárati ajtóra szegezem a pillantásomat, és akkor sem nézek feléjük, amikor Dean a nevemet kiáltja. Elhaladok mellettük, kilépek a házból, és becsapom magam mögött az ajtót.

A kocsim a ház előtt áll. Elég sok sört megittam, de most nem érdekel a törvény. Mindenáron el akarok menekülni innen, és az sem érdekel, ha ittasan fogok vezetni.

Beülök a kocsiba, becsapom az ajtót, és ingerült mozdulattal magam elé rántom a biztonsági övet. A motor felbőg, amikor beletaposok a gázpedálba, és a gumik hangosan csikorognak az aszfalton. Az utca végén egy stoptábla van, de nem is lassítok. Nem szoktam.

3

Öt évvel korábban

Az éjszaka folyamán sokkal nagyobb lett a hátamon lévő zúzódás, és sokkal jobban fáj. A konyhában ülök, a müzlimet kanalazom, és megpróbálok nem gondolni a fájdalomra.

Mindjárt fél nyolc. Tíz perc múlva elindulok az iskolába, de semmi kedvem hozzá. Ma tesi lesz, és nem akarom, hogy az öltözőben meglássák a hátamat. A gondolattól is elfog a hányinger. Megint lógnom kell az óráról, pedig ezen a héten nem szeretnék megint bajba kerülni.

– Még alszol? – kérdezi anya tréfásan, és a hangja visszaránt a valóságba. Kábán nézek rá, és a kezemben lévő kanál megáll a levegőben. Anya tányérokat tesz az asztalra, és közben rám mosolyog. Már felvette a kosztümöt, meg a magas sarkú cipőt, amiben dolgozni szokott. A kabátja az ajtón lóg.

– Aha – füllentem. A szabad kezemmel megdörzsölöm a szemem, és folytatom az evést. Némán ülök a helyemen, és tovább kanalazom a gabonapelyhet. Szeretem, amikor csak ketten vagyunk anyával reggel, de ez nem tart sokáig. Jamie és Chase nemsokára lejön, mert anya szólni fog nekik, hogy siessenek. Apa is megjelenik, miután befejezte a borotválkozást, és megtalálta a nyakkendőjét.

– Érdekes óráid lesznek ma? – kérdezi anya. Reggeli közben mindig igyekszik társalogni velem, mert azt hiszi, hogy visszahúzódó vagyok. Pedig csak azért hallgatok, mert próbálok valami indokot találni arra, hogy miért vegyek egyáltalán levegőt.

Megrázom a fejem.

– Biológia, matek, torna.

– Hm… – Anya az asztalhoz lép, és rám néz. – A tornáról jut eszembe. Tegnap kaptam a tanárodtól egy levelet. – Felkapom a fejem. Anya pillantása szigorú lett. Úgy néz rám, mintha magyarázatot várna, de nem tudom, mit mondjak neki. Idegesen babrálok a kezemmel, miközben anya kivesz a fiókból egy összehajtott papírlapot, és olvasni kezdi. Aggasztónak tartom, hogy Tyler az elmúlt hónapban egyre többet hiányzik a testnevelésórákról. Eddig elnéztem neki, de ha továbbra is így folytatja, akkor kénytelen leszek hivatalosan értesíteni Castillo igazgató urat a viselkedéséről. – Anya rám emeli a szemét a papír fölött. – Mi ez? Azt hittem, szereted a testnevelést.

– Szeretem – vágom rá gyorsan. Tudom, hogy hazudni fogok neki, ezért elfordítom a fejem. – Furcsa, de mindig rosszul érzem magam a tesiórák előtt. Tényleg nagyon rosszul vagyok. Ezért nem megyek be. Mindig ki kell mennem egy kicsit a friss levegőre.

Anyán látom, hogy nem hisz nekem, de nem jut eszembe értelmesebb kifogás. Nem mondhatom meg neki az igazat, hogy azért nem járok testnevelésre, mert nem akarok a többiek előtt átöltözni, rejtegetnem kell a testemet borító zúzódásokat, és fáj minden fizikai aktivitás.

– Talán el kéne mennünk dr. Colemanhoz, ha mindig rosszul érzed magad. – Anya csípőre teszi a kezét, és a szemében őszinte aggodalom tükröződik.

– Ne! – tiltakozom hevesen, és kihúzom magam a széken. A szívverésem felgyorsul, és kiszárad a torkom, ezért többször nyelnem kell, mielőtt újra meg tudok szólalni. – Többet nem fogok hiányozni a tesiről. Esküszöm! – Tovább akarok könyörögni neki, de a beszélgetésünket megzavarja Jamie és Chase, akik már a lépcsőn dübörögnek.

A két öcsém egymást lökdösve szalad a konyha felé, azon versenyezve, melyikük lépjen be elsőként az ajtón. Jamie a falhoz löki Chase-t, majd elégedett arccal leveti magát a mellettem lévő székre. Chase már nem olyan boldog.

– Anyaaaa! – nyafogja, és a vállát dörzsöli. Végül durcás arccal odamegy anyához.

– Szeretném, ha lecsillapodnátok egy kicsit – korholja őket anya, de közben magához öleli Chase-t, és megborzolja a haját. – Fordítva van rajtad a póló – teszi hozzá.

Anya felnevet, és leveszi a pólót Chase-ről. Közben Jamie olyan éber és tettre kész pillantással néz rám, mintha már délután lenne. Az őrületbe kerget, hogy mindig olyan tettre kész, és energikus.

– Tudtam, hogy fordítva vette fel, de nem árultam el neki – ismeri be somolyogva.

– Miért?

– Mert olyan vicces, amikor hülyén néz ki – válaszolja, aztán feltérdel a széken, és belemarkol a müzlis dobozba.

– Jay! – csattan fel anya. – Vegyél tálat! – A mutatóujjával megfenyegeti az öcsémet, és segít Chase-nek leülni egy székre. Közben egy tálat tol Jamie elé. Szerintem nem szereti a reggeleket. Kimeríti, ha mindhárman együtt vagyunk, főleg Jamie teszi próbára a türelmét. Most felsóhajt, mert Jamie a fele müzlit melléönti, miközben megtölti a tálat.

– Hoppá – mentegetőzik, és néhány szemet Chase felé lök.

Anya a pirítóba teszi a kenyereket, majd megfordul, a pultnak támaszkodik, és karba teszi a kezét.

– Minden házi feladat kész van mára? – kérdezi.

Mind bólintunk. Én mindig bólintok. Én azonnal elkészítek minden házit. Apa gondoskodik róla.

– Táskák bepakolva? – folytatja anya a kérdezősködést. – Megvan minden holmi, ami mára kell?

Megint mindhárman bólintunk. Én sem szeretem a reggeleket. Mindig ugyanazok a kérdések, ugyanazok a válaszok. És egész idő alatt hányingerem van, miközben arra várok, hogy apa is csatlakozzon hozzánk.

Jamie tátott szájjal ropogtatja a gabonapelyhet, és a fülembe csámcsog. Anya a távirányítóval babrál, hogy bekapcsolja a falra szerelt tévét, és megkeresse a kedvenc hírcsatornáját. Aztán lejjebb veszi a hangerőt, és csak a szeme sarkából lesi a képernyőt, miközben megken egy pirítóst Chase-nek. Chase egy mosollyal köszöni meg a pirítóst, és rajtam kívül mindenki elégedettnek tűnik, mint mindig.

Olyan távol érzem magam tőlük. Tudom, hogy itt vagyok mellettük, néha mégis úgy érzem, mintha máshol lennék. Minden olyan tompa és üres. Megszoktam, hogy elszigetelem magam, és már nem emlékszem, hogyan kell újra kapcsolódni hozzájuk. Úgy érzem, hogy megrekedtem, és félig itt vagyok, félig máshol. Igazából nem is tudom, hol vagyok. Csak úgy, valahol.

Felriadok a kábaságból, amikor meghallom apa lépteit a hallban. Azt a dallamot fütyörészi, amit a jó napjain szokott. Szerintem ezt csak én veszem észre. Anya nem is tudja, hogy vannak rossz napjai.

Össze kell szednem magam. Nagy levegőt veszek, és szorosan lehunyom a szemem. Amikor újra kinyitom, apa már a konyhában van, és mosolyog. Utálom, ha boldog reggel. Emlékszik arra, ami tegnap este történt? Ha igen, akkor a bűntudatnak a nyoma sem látszik rajta, és ettől legszívesebben elhánynám magam.

– Bármire képes lennék most egy jó erős kávéért – közli apa. Végigsimítja a haját, és odalép anyához. Minden mozdulatát figyelem, ahogy mindig.

– Tessék. – Anya egy gőzölgő csészét nyom apa kezébe, aki gyengéden megérinti az ujjait, miközben egymásra mosolyognak. Anya minden reggel kávéval várja apát. Ez is hozzátartozik a reggelek megszokott rutinjához.

– Köszönöm. – Apa a szájához emeli a csészét, és iszik egy nagy kortyot. Miután lenyeli a kávét, odaadja anyának a kék nyakkendőjét, és felemeli a fejét. Szerelmes pillantással nézi anyát, aki nagy gonddal megköti a nyakkendőjét. – Köszönöm – mondja még egyszer, és arcon csókolja anyát.

– Apa! – töri meg Chase a csendet. – Jamie meglökött!

– Azt nevezed lökésnek? – méltatlankodik Jamie, és az öklét a magasba tartva feltérdel a széken. – Megmutathatom, milyen az, amikor igazából meglöklek.

Én is meg tudnám mutatni, gondolom magamban.

Apa rosszallóan ráncolja a homlokát, aztán kihúz egy széket, és leül Chase mellé.

– Mikor hagyjátok már abba az örökös marakodást? Jay, januárban tízéves leszel. Az már két számjegy. Tudtad, hogy ha két számjegyű lettél, már nem macerálhatod tovább az öcsédet?

Jamie lejjebb csúszik a székén.

– Tényleg?

– Tényleg – bólint apa komoly arccal, de aztán kitör belőle a nevetés, és a könyökével megböki Chase-t. Megint iszik egy kortyot a kávéjából, és most néz rám először, amióta bejött a konyhába. A csésze pereme fölött találkozik a pillantásunk. Apa arcáról eltűnik az öröm és a melegség. Visszateszi a csészét az asztalra. – Valaki szokatlanul csendes ma reggel – állapítja meg.

– Valószínűleg ezért – hallom anya megjegyzését, és érzem, hogy kiszalad a vér az arcomból, mert anya a levél felé nyúl. Kérlek, ne mutasd meg neki! Kérlek, kérlek, kérlek… – Az utóbbi időben ötször hiányzott testnevelésóráról. – A gyomrom idegesen összerándul, amikor anya átnyújtja a levelet apának. – Vissza kell írnom Mr. Ashernek, és meg kell nyugtatnom, hogy ez többé nem fog előfordulni. Ugye, Tyler? Megígéred?

Olyan hányingerem van, hogy meg sem tudok szólalni. Csak bólintok, sőt hevesen bólogatok. Apa olvasni kezdi a levelet, és a szája keskeny vonallá húzódik, a pillantása pedig megkeményedik. Miután végzett a levéllel, haragosan rám mered.

– Mi a fenéért lógsz az órákról? Igazolatlan órákat akarsz gyűjteni?

– Valaki bajban van – gúnyolódik Jamie, és igaza van.

Apának már nincs jó napja. A mai már egy rossz nap lett, és ennek később meg fogom inni a levét.

Nem tudok megszólalni, pedig apa magyarázatot vár. Nem kapok levegőt. Ha egyedül lennénk, nem is válaszolnék neki, de tudom, hogy mondanom kell valamit, ezért ragaszkodom a korábbi kifogásomhoz.

– Rosszul éreztem magam – motyogom végül.

Apa gyanakodva felvonja a szemöldökét.

– Ötször egymás után?

Valami jobbat kellett volna kitalálnom, mert ezt nem fogja elhinni. Miért hinné el? Tudja, hogy hazudok. Nem tehetek mást, csak vállat vonok, és lesütöm a szemem. Csak most veszem észre, hogy a tenyeremen van egy apró vágás.

– Nem hiányozhatsz több óráról! – jelenti ki anya szigorú hangon. Nem nézek rá, csak bólintok, és örülök, amikor felhangosítja a tévét, és Chase még egy pirítóst kér. Nagy megkönnyebbüléssel tölt el, hogy vége a beszélgetésnek.

Még legalább öt percig nem merem felemelni a pillantásomat. Nem tudok senkire sem nézni, főleg nem apára. A gyomrom még mindig fáj. Tudom, hogy haragszik rám, és nem fogja ezt ennyiben hagyni. Gyűlölöm Mr. Ashert, amiért elküldte azt a levelet.

– Rendben – jelenti ki apa hangosan. Végre ráveszem magam, hogy ránézzek. Kiissza a maradék kávéját, a hüvelykujjával megtörli a száját, és a Rolex aranyórájára nézve feláll az asztaltól. – Most beviszlek az iskolába. – Nem veszi a fáradságot, hogy rám nézzen, de tudom, hogy hozzám beszél. Munkába menet mindig ő visz be a suliba, anya pedig kicsit később indul Chase-zel és Jamie-vel.

– Menj készülődni – adja ki az utasítást anya a mosogató előtt állva. Szerintem ma reggel még le sem ült. Sosem ül le reggel. – És ne felejtsd el megmosni a fogadat.

Alig várom, hogy elhagyjam a konyhát. Félek apa haragos pillantásától, fáj a vállam, és bárhová mennék, csak nem az iskolába. Szeretném, ha tényleg elhánynám magam, és otthon maradhatnék, de tudom, hogy hiába reménykedek ebben. Ezért felállok a székről, és elindulok az ajtó felé. Az első lépcsőfoknál járok, amikor apa kidugja a fejét a hallba.

– Tyler! – A hangjától megdermedek. Nem fordulok meg, csak hátranézek. Apa felveszi a kabátját, és megigazítja a nyakkendőjét. Már nem tűnik mérgesnek, de nem is mosolyog. Az arca kifejezéstelen. – A kocsiban várlak – közli kurta biccentéssel.

Megfordulok, és felszaladok a szobámba a holmimért. Nagyon szeretném, ha nem így lenne.

4

Most

A fenébe! Az az átkozott grillparti!

A ház előtt olyan erővel taposok a fékre, hogy a kocsi megcsúszik az aszfalton. Már látom is a tömeget a kertben. Az utcán nem állnak parkoló autók, de csak azért nem, mert anya mindig a szomszédokat hívja meg. Ezt minden évben megteszi, és a szomszédok fele mindig át is sétál hozzánk egy rekesz sörrel a kezében. Nem tudom, anya miért ragaszkodik ahhoz, hogy ilyenkor én is mindig itt legyek. Pedig nagyon kínos az egész, annál is inkább, mert gyűlölöm a szomszédainkat. A néhány házzal odébb lakó Mrs. Harding egyszer kihívta rám a zsarukat, mert ráléptem a füvére. Mr. Fazio, a szemközti szomszéd elárulta anyának, hogy bulit rendeztem, amíg nem volt a városban. És Mrs. Baxter, aki a Deidre Avenue végén lakik, mindig panaszkodik a zaj miatt, valahányszor elhajtok előtte a kocsimmal.

Úgyhogy általában kihagyom ezt az évente ismétlődő hagyományt.

Leállítom a motort, kirántom a slusszkulcsot, és kirúgom a kocsi ajtaját. Amikor kiszállok, meghallom a zenét a hátsó kertben, és a levegőben terjengő undorító illattól egy pillanatra elfog a hányinger. Nemcsak azért gyűlölöm a grillezést, mert egy kellemetlen társasági eseménynek tartom, hanem azért is, mert nem tudom elviselni az égő hús gusztustalan szagát. Már évek óta nem ettem húst, és most ingerülten hátrasimítom a hajam, hogy összeszedjem magam. Már amúgy is dühös vagyok, és tovább feszíti az idegeimet, hogy erre kell hazaérnem.

Összehúzom a szemem, és elindulok a hátsó kert felé. Tényleg ideges vagyok, de rá is játszok egy kicsit, és az öklömmel nyitom ki a kertkaput. A beszélgetés hangjai azonnal elhalnak, csak a zene szól tovább. Meglátom Mrs. Hardingot a sarokban, amint megvető arccal méreget.

– Bocs a késésért – jelentem be a hirtelen beállt csendben. A tömeget fürkészem, és megpróbálom megkeresni anyát, de örülök, amikor nem találom. Nem akarom most látni az arcát, mert tudom, hogy kínos helyzetbe hoznám, de egyszerűen képtelen vagyok uralkodni magamon. Az anyámat nem látom, viszont észreveszem a seggfej mostohaapámat, aki a grill mögött serénykedik. Dave fenyegető arccal mered rám, mintha figyelmeztetni akarna, hogy ne mondjak semmit. Már csak azért is folytatom. – Lemaradtam valamiről? Vagy csak arról csúsztam le, hogy lemészároltak néhány szerencsétlen állatot? – Feltartom a középső ujjamat, mire felháborodott pusmogás hangzik fel, de ez nem zavar. Ennél sokkal nagyon jelenetet is tudnék rendezni, például felrúghatnám a gyep szélén halomba rakott dobozos söröket. Végül úgy döntök, hogy mégsem teszem meg, mert még mindig a Tiffanival folytatott vita jár a fejemben. – Remélem, mindenki élvezte a tehén húsát, amit elfogyasztott. – Felnevetek, mert enyhítenem kell a feszültségemen, különben behúzok valakinek.

Elfordulok, mielőtt újra fellobban a haragom. Távozás közben még hallom Dave idióta hangját.

– Még egy kis sört, valaki? – A vendégek zavartan nevetgélnek, én pedig a konyhába vezető teraszajtóhoz lépek. Jó nagy lendülettel elhúzom, és megkönnyebbülten felsóhajtok, hogy végre a házban lehetek. A légkondi működik, és kellemes hűvösség fogad a konyhában. Bemegyek a hallba, hogy felszaladjak az emeleti szobámba, és ott csillapítsam le magam.

De amikor a lépcső felé fordulok, anya a nevemen szólít. Tudom, hogy akármilyen mérges vagyok, akkor is beszélnem kell vele. Mielőtt felé fordulok, egy pillanatra lehajtom a fejem, és összeszedem a gondolataimat meg a kifogásaimat. Remélem, nem érzi meg rajtam a sörszagot. Kiakadna, ha megtudná, hogy ilyen állapotban vezettem.

– Mi az ördögöt képzelsz? – förmed rám felháborodott arccal. Önkéntelenül megvonom a vállamat. Nem tudok olyan kérdésekre válaszolni, amelyekre nincs válasz. – Hol voltál? – kérdezi, újabb válaszokat követelve, és látom rajta, hogy nagyon meg van bántva. Bűntudatom támad. Anya körülnéz, hogy nincs-e valaki a közelben, majd a karomnál fogva bevezet a nappaliba. – Mondtam, hogy legyél itthon ma este. Azt hiszed, hogy beállíthatsz így, ilyen viselkedéssel? – Lehunyja a szemét, és masszírozni kezdi a homlokát, mintha egy fejfájás lennék, amitől meg akar szabadulni.

Hátrébb lépek, hogy nagyobb legyen köztünk a távolság. Ittam, és nem akarom tovább fokozni a helyzetet.

– Nem is késtem el – mentegetőzök motyogva. Azt mondta, hogy legyek itt, és lám, itt vagyok.

– Két órát késtél! – förmed rám anya szikrázó szemmel. Máskor gyorsabban el szokott engedni, és nem örülök, hogy pont ezt az időpontot választotta a vitára.

Megint felnevetek, de csak azért, hogy ne veszítsem el a türelmemet.

– Tényleg azt hiszed, hogy hazajövök egy szánalmas grillparti miatt?

Anya felsóhajt, és a pillantása megenyhül.

– Most mi a bajod? – kérdezi, és járkálni kezd előttem, mintha megpróbálná kitalálni, mi az oka a ma esti viselkedésemnek. Tény, hogy nem szoktam ennyire tombolni, mint most. – Ne a grillezésről beszéljünk. Még ki se szálltál a kocsiból, máris durcás gyerekként viselkedtél. Mi a baj?

Sosem tudok anya szemébe nézni, amikor hazudok neki, ezért összeszorítom a számat, és kinézek az ablakon.

– Semmi.

– Látom, hogy van valami – vág vissza, és az arcáról eltűnik a lágyság. Nem szeretem, amikor ilyen lesz. Sokszor megharagszik rám, de inkább csak bosszúsan, reménytelenül. Most viszont tényleg kiakasztottam. – Megint megaláztál a szomszédok előtt!

– Nem mindegy? – vonom meg a vállam.

Anya egy pillanatra elhallgat, és megcsóválja a fejét.

– Nem lett volna szabad hagynom, hogy elmenj. Ragaszkodnom kellett volna ahhoz, hogy itt maradj. Engedékeny voltam, te pedig visszaéltél a jóindulatommal, mint mindig.

– Akkor is elmentem volna – vágok vissza, mert ez az igazság. Még ha nem lettek volna terveim ma estére, akkor sem maradtam volna itt, és ezt anya is jól tudja. Nem is értem, miért próbálkozik még mindig. Bárcsak lemondana végre rólam! – Mit fogsz most csinálni? Megint szobafogságra ítélsz? – Felszegett fejjel közelebb lépek hozzá, és nem tudom visszafogni a nevetésemet. Szerintem már két éve szobafogságban vagyok. Ez csak egy üres fenyegetés, amit anya sosem tart be.

– Elképesztő vagy. – Anya most leveszi rólam a szemét, és mögém néz. Az arckifejezése megváltozik. Az ingerültsége eltűnik, már csak a szemöldökét ráncolja, miközben elmegy mellettem, és az ajtó felé indul.

Felsóhajtok, beletúrok a hajamba, és felnézek a mennyezetre. Ha ma este még egy vitám lesz valakivel, esküszöm, hogy felrobbanok.

Anya mond valamit, mire gyorsan felé fordulok, de látom, hogy nem velem foglalkozik. Nem tudom, kihez beszél, ezért én is az ajtóhoz lépek, és kikukucskálok rajta.

Egy lányt pillantok meg, aki el van nyúlva a lépcsőn, és meredten tágra nyitja a szemét, mintha halálra rémült volna. Nem tudom, ki az ördög lehet, mert még sosem láttam errefelé. Biztos, hogy nem. Összehúzom a szemem, és alaposabban szemügyre veszem. Nem tűnik sokkal fiatalabbnak nálam, és nem értem, miért nem láttam még sosem az iskolában. Barna hajú, ezért biztosan észrevettem volna, ha a szemem elé kerül. A lány még mindig ijedten néz rám, és nem értem, miért olyan ideges. De nem sokáig töröm ezen a fejemet, mert a csaj összeszorítja a száját, és nyel egy nagyot. Azonnal észreveszem, milyen telt az ajka. Ez a lány tutira nem idevalósi. Biztosan felismerném, ha az lenne. Hogy ne ismerném fel?

Megfeszül az állam, amikor rájövök, mi jár a fejemben. Tiffani megölne, ha most hallaná a gondolataimat.

– Ki az ördög ez a csaj? – kérdezem, és nagy nehezen leveszem róla a szememet. Inkább anyára nézek.

Anya egy darabig gondolkodik, mintha nem tudná, mit válaszoljon. Egy kicsit ő is idegesnek tűnik.

– Tyler… – szólal meg végül. – Ő itt Eden, Dave lánya.

Először fel sem fogom a szavai értelmét.

– Dave gyereke?

A lány kihúzza magát, feláll, és szóra nyitja a nedves, telt ajkát.

– Szia.

A szemébe nézek. A hangja mély és rekedtes, sőt egy kicsit érdes, és ez olyan más, olyan új számomra, hogy megdermedek. Teljesen elbűvöl ezzel az egyetlen szóval. Már felállt a lépcsőről, de még így is jóval alacsonyabb nálam. Lenézek rá, és megpróbálom feldolgozni a hallottakat. Ez a lány… Ez a telt ajkú, barna hajú lány a mostohahúgom?

Az nem lehet!

Amikor anya említette, hogy Dave gyereke velünk tölti a nyarat, nem is nagyon figyeltem rá, de már bánom. Nem tudtam, hogy kábé egykorúak leszünk. Hány éves lehet? Meg szeretném kérdezni, de képtelen vagyok megszólalni. Úgy érzem magam, mintha valaki gyomorszájon vágott volna, és nem kapok levegőt. Nagyot nyelek, és megint anyára nézek.

– Dave gyereke? – ismétlem meg a kérdést alig hallhatóan. Teljesen el vagyok képedve.

Anya felsóhajt.

– Igen, Tyler. Mondtam már, hogy ma érkezik. Ne játszd a hülyét!

Anyára nézek, de a szemem sarkából továbbra is a lányt figyelem. A sminkje kicsit elkenődött, de ez is jól áll neki.

– Melyik szoba?

Anya értetlen arcot vág.

– Tessék?

Ki van száradva a torkom.

– Melyik szoba az övé? – förmedek anyára.

És anya azt a választ adja, amitől féltem.

– A melletted lévő.

Hangosan felsóhajtok. Már itt sincs nyugalmam. Két szabad vendégszoba van az emeleten, és anya pont az enyém mellett lévőt adja ennek a csajnak. Nem akarok mellette lenni. Nem azért, mert barátnőm van, hanem azért, mert ez a lány a mostohatestvérem. Uram atyám… Sosem gondoltam, hogy egyszer emiatt kell távol tartanom magam egy lánytól.

Újra elönt a méreg, és csak most veszem észre, hogy haragos pillantással meredek rá. Nem tudtam Tiffaniék házában maradni, most pedig itt sincs maradásom. Az elmúlt egy óra eseményei kezdenek komolyan az idegeimre menni.

Kikerülöm anyát, és a lépcső felé menet el kell haladnom a lány mellett, aki egész nyáron az utamban lesz. Véletlenül nekimegyek a vállának, de nem kérek tőle bocsánatot, mert csak arra tudok gondolni, hogy minél távolabb kerüljek tőle. Felrohanok az emeletre, berontok a szobámba, és becsapom az ajtót. Néhány percig fel s alá járkálok, hogy összeszedjem a gondolataimat. Teljesen szét vagyok esve, és csak úgy tudom megnyugtatni magam, hogy teljes hangerővel hallgatom a zenét.

Miután lecsillapodik a lélegzetem, megállok és körülnézek. Anya megágyazott, összeszedte a ruháimat a padlóról, és összehajtogatva a komód tetejére rakta őket. El kéne tennem a holmimat, de már észrevettem, hogy ha elég sokáig ott hagyom a ruhahalmot, akkor anya egy idő után mindent betesz a fiókokba meg a szekrénybe. Arra is rájöttem, hogy anya azért teszi rendbe a szobámat minden reggel, mert szereti átnézni a terepet, hátha talál valamit, amit nem tart helyesnek.

Összeszorítom a számat, letérdelek, és az ágy alá nézek. Már megint ellopta a rekesz Bud sörömet, amit tegnap este odatettem. Felállok, bemegyek a fürdőszobába, és benézek a szekrénybe. Nem lep meg, hogy a Marlboróm is eltűnt. Nem szoktam olyan gyakran dohányozni, de szeretem, ha van cigi a kezem ügyében, a biztonság kedvéért.

Visszamegyek a szobába, leülök az ágy sarkára, és két kézzel megfogom a fejem. A padlót bámulom, és megpróbálom kitalálni, mit tegyek. Furcsa hangulatban vagyok, és nem akarok mást, csak még több sört és egy füves cigit. Ez a két dolog mindig el tudja terelni a figyelmemet, ha olyasmivel találom szemben magam, amivel nem akarok foglalkozni. El akarok menni ma este abba a buliba, pedig jobb lenne most elkerülni Tiffanit. De itt sem maradhatok. Ezért előveszem a mobilomat, és írok néhány haveromnak, hogy mondják meg a címet. Kaleb válaszol először, és megígérem neki, hogy húsz perc múlva ott leszek.

Felállok, egy kis parfümöt fújok magamra, aztán kikapcsolom a zenét, és előhalászom a kocsi kulcsát a zsebemből. A sok vita után teljesen józannak érzem magam, de még mindig nyugtalan vagyok. Az sem dob fel, hogy mihelyt kinyitom az ajtót, megint belebotlok abba az átkozott csajba.

Ugyanolyan rémülten néz rám, mint korábban, és most veszem észre, hogy milyen különleges szeme van. Nem tudom eldönteni, hogy aranyszínű vagy halványbarna.

– Szia – mondja megint. – Jól vagy?

Ez a hang… Pislogok néhányat, és igyekszem közönyös arcot vágni, mert nem akarom elárulni, milyen nagy hatással van rám a hangja.

– Szia – vetem oda neki, és elsietek mellette. Nem akarok a közelében lenni, ezért lerohanok a lépcsőn, és kilépek az ajtón. Közben nem nézek hátra, pedig nagyon szeretnék.

Az előkertbe lépve megint meghallom a zenét. Meg a nevetést. Szerencsére senki sem látja, hogy elmegyek. Különben sem hiszem, hogy anya bele akar bonyolódni egy újabb veszekedésbe. Nem szokott ennyire kitartó lenni.

Beülök a kocsiba, és becsukom az ajtót. Beindítom a motort, de még nem hajtok el. Egy percig még az ablak szélére könyökölve üldögélek, és az államat simogatva gondolkodom.

Végül felsóhajtok, és megint előveszem a mobilomat. Jobb, ha figyelmeztetem Tiffanit.

Találkozunk a bulin, írom neki, és miután elküldtem az üzenetet, rátaposok a gázpedálra.

5

Öt évvel korábban

A napnak mindig az a legnehezebb része, amikor a kert füvén át apa ezüstszínű Mercedese felé vánszorgok. Merev lábbal lépkedek, tekintetem a fűre szegezem, és görcsösen markolászom a hátizsákom pántját. Tudom, hogy figyel, és vár, és azt is tudom, hogy sok mondanivalója lesz a tízperces úton. Bárcsak anya ne mutatta volna meg neki azt a levelet!

Még mindig a földet bámulom, amikor megfogom a kilincset és kinyitom az ajtót, kerülve apa szigorú tekintetét. Beülök mellé, a hátizsákot az ölembe teszem, aztán bekapcsolom a biztonsági övet. Most a sportcipőmet bámulom meredten. Egy darabig csak a motor halk duruzsolását hallom, aztán apa sóhajt egy nagyot, és elindítja az autót.

Felhangosítja a rádiót, és ingerülten felnyög, amikor meghallja, hogy az autópályán máris torlódás van, és húsz perccel megnövekedett a menetidő. Tudom, mennyire gyűlöl minden reggel behajtani Los Angeles belvárosába, és tovább rontja a hangulatát, hogy tönkretettem a napját. Most még a szokásosnál is ingerültebb. Apa kikapcsolja a rádiót.

– Tehát… – szólal meg. – Mi a fenét hordtál össze? Lógsz az óráról, mert rosszul érzed magad? Marhaság.

A szemem sarkából rásandítok. Az utat nézve megcsóválja a fejét, és szinte érzem, ahogy sűrűsödik a levegő a haragjától.

– Én csak… Nem akartam bemenni – magyarázkodom. Megint hazudok, de közben nem értem, miért nem jön rá, hogy miről van szó. – Most atlétikát tanulunk. Utálok futni.

– Marhaság – ismétli meg. – Lázadni próbálsz? Erről van szó? Képes vagy bajba kerülni, hogy próbára tegyél?

– Nem. Nem – motyogom. A hátizsákom egyik foszladozó varrását piszkálom, és nem tudom, mit mondjak. – Nem próbálkozom semmivel. Én csak… Az öltöző miatt van. – Az ajkamba harapok, és lehunyt szemmel visszatartom a lélegzetemet. Csak akkor kerülök ki élve a kocsiból, ha őszinte vagyok vele.

– Mi van az öltözővel?

Még szorosabban lehunyom a szemem, és remélem, hogy nem néz rám. Remélem, még mindig az utat figyeli.

– Hát… Nem akarom, hogy valaki… Nem akarom, hogy valaki kérdezősködjön. – A szám olyan száraz, hogy a beszéd sérti a torkomat.

– Miről kérdezősködnének?

Kinyitom a szemem, és rámeredek.

– Apa… – suttogom. – Tudod miről.

– Nem – jelenti ki határozottan. – Nem tudom. Nincs semmi kérdezősködnivaló.

Most önmaga előtt is tagadja a tényeket. Vagy őrült.

– Rendben – motyogom, és nem erőltetem a témát. Tovább babrálom a hátizsákom foszladozó varrását, amíg végül teljesen széthasad. Apa még egyszer sem nézett rám, amióta elindultunk. Remélem, a bűntudata miatt, és nem azért, mert nem érdekli, mi van velem.

– Na és… – szólal meg egy idő után. – Ma matekórád van, ugye?

Mielőtt bólinthatnék, apa lefékez egy stoptábla előtt. A kereszteződés teljesen tiszta, de apa behúzza a kéziféket, és felém fordul. Kikapja a kezemből a hátizsákot, és az ölébe veszi. Matatni kezd benne, és előveszi a matekházimat, amit jövő héten kell leadni. Benne van az a papírlap, amit háromfelé tépett. Nem tudom, mit keres, de akármi is az, néhány másodpercig némán lapozza a papírokat.

– Mihelyt hazajössz a suliból, azt akarom, hogy ülj le, és javítsd ki ezt a példát – adja ki a parancsot nyugodt hangon, és feltartja azt a lapot, amin az egyetlen elrontott egyenletem van. – És ezt újra kell írnod. – Az összegyűrt papírok láttán megcsóválja a fejét, mintha én tettem volna tönkre őket. Aztán az egészet összegyűri, méghozzá olyan nagy erővel, hogy az öklén kifehérednek az ízületek. A megszokott közönyömmel figyelem, amint az italtartóba dobja az összegyűrt matekházimat, és visszadobja a hátizsákot az ölembe.

– Megtarthattam volna a többi lapot – motyogom, miközben behúzom a cipzárt. – Azok nem voltak eltépve.

– Rossz az egész. – Apa az útra szegezi a szemét, és beindítja a kocsit. – Csináld meg újra az egészet. Nem fog ártani a gyakorlás. Szükséged van rá.

Abban a házi feladatban harminc példa volt. Tegnap este több mint egy órát dolgoztam rajta, és most az egészet újracsinálhatom, egyetlen hibás feladat miatt. A gondolat annyira elkeserít, hogy a fogamat csikorgatom. Apa mindig ilyeneket művel velem, és már nem lepődök meg rajta, de akkor is felzaklat. Nem mutathatom ki az érzéseimet, ezért megpróbálom ellazítani az arcomat, és némán bámulom a műszerfalat. Apa megint bekapcsolja a rádiót. Csak jót akar nekem, emlékeztetem magam.

Minden reggel nagy megkönnyebbülést jelent, amikor megállunk Deanék háza előtt. Ekkor apa újra mosolyogni kezd, eltűnik az arcáról a hidegség, és tudom, hogy a hátralévő öt percben már nem fogja elveszíteni a nyugalmát. Nem teheti, mert társaságunk van.

Carterék ajtaja kinyílik, Dean apja jelenik meg a lépcsőn, és integet nekünk. Néhány pillanat múlva Dean is felbukkan mellette, a hátizsákja pántjával küszködve. Az apja, Hugh segít neki a vállára tenni a zsákot, aztán elindulnak felénk.

Amióta az eszemet tudom, mi visszük be a suliba Deant. Carterék olyanok, mintha a családhoz tartoznának. Apa visz be minket reggel, és Hugh hoz haza az iskolából délután. Dean kinyitja a kocsi ajtaját, és beül hátra, apa közben letekeri az ablakot, és vált néhány szót Hugh-val.

Hátrafordulok, és Deanre nézek, aki már bekapcsolta a biztonsági övét. Aztán rám néz, és felém tartja az öklét. Összeütöm vele az öklömet, és rámosolygok. Nem foglalkozom apa és Hugh beszélgetésével.

– Megcsináltad azt a tudományos projektet? – kérdezi Dean, és hátradől a bőrülésen. – Nekem anyám készítette el a felét.

– Igen, már múlt héten leadtam – válaszolom.

Hugh megköszörüli a torkát, és mélyebbre hajol, hogy apa feje mögött ránk nézzen.

– Nos, fiúk… – mondja vidáman. – Háromkor várlak titeket. – Őszinte mosollyal néz ránk, majd a kezét feltartva hátralép a kocsitól. Kedvelem Hugh-t. Néha azt kívánom, bárcsak ő lenne az apám, és nem az a férfi, aki mellettem ül.

Apa feltekeri az ablakot, és továbbhajt. A rádió megint szól, de csak halkan, hogy apa a barátságos énjét mutatva, kedélyesen csevegjen velünk a mai óráinkról, a fociról, és arról, hogy Dean biztosan izgatottan várja a jövő heti születésnapját. Nem tudom, mi rosszabb: amikor apa mérges, vagy amikor kedves. Mert a kedvessége mindig összezavar.

Apa az iskola bejáratától egysaroknyira szokott kitenni minket. A kocsi még meg sem áll, én már kikapcsolom a biztonsági övet, és a kilincsre teszem a kezem, hogy minél előbb elmeneküljek tőle, és legalább néhány órára megszabaduljak az elégedetlen és rosszalló arckifejezésétől. Dean gyűlöli az iskolát. Én szeretem, mert az az egyetlen hely, ahol egy időre eltűnhetek apa elől.

– Remélem, jó napotok lesz – közli apa a kimért mosolyával, majd hátrafordul, és barátságosan belecsap Dean kezébe. Kinyitom az ajtót, kiugrok a járdára, és látom, hogy apa gyorsan megigazítja a mandzsettáját.

– Tyler – szól oda nekem, amikor be akarom csukni az ajtót. Visszanézek a vállam fölött. Apa oldalra hajol az ülésen, és kifejezéstelen arccal rám néz. Egy hosszú pillanatig némán bámul, aztán lassan megváltoznak az arcvonásai. Összevonja a szemöldökét, és a szája sarkában megjelenik egy halvány, szomorú mosoly. A héten először látom a bűntudat halvány jelét a zöld szemében. – Dolgozz keményen – motyogja, és nyel egyet. – Szeretlek.

Nem, gondolom, miközben elfordulok tőle, és becsapom az ajtót. Nem igaz.

6

Most

Már majdnem tíz óra, mire áthajtok a városon. Útközben megálltam az italboltnál, és most két rekesz sör terpeszkedik a mellettem lévő ülésen. Meg egy új csomag Marlboro. A pénztáros húsz dollárért szemet huny a korhatár miatt. Csak négy év múlva töltöm be a huszonegyedik életévemet, de hűséges vásárlója vagyok, ezért jól jár velem, mert mindig vaskos borravalót hagyok nála.

A bulit egy Lucy nevű lány rendezi, akinek nem nagyon emlékszem az arcára. A megszokottnál jóval korábban fogok felbukkanni, de Kaleb szerint már majdnem mindenki ott van. Nem is tudom, mikor érkeztem meg egy buliba egyedül. Legalább Tiffani velem szokott lenni. De ma este én leszek az az idióta, aki csak a sörével spanol, és nem a barátaival.

Már majdnem teljesen besötétedett, mire végigaraszolok a Stanford Streeten, és odaérek a címre, amit Kaleb megadott. Az utcán parkoló autók láttán tudom, hogy jó helyre érkeztem. Néhány srác a tornácon lézeng. A kezükben pohár, az arcukon ostoba vigyor. Halványan emlékszem rájuk az iskolából. Odakapják a fejüket, amikor megállok a járda mellett és leállítom a motort. Észreveszem, hogy a nyakukat nyújtogatva sasolják a kocsimat. Úgy teszek, mintha nem figyelnék rájuk, de jólesik az irigységük. Mindig jólesik, ha megcsodálják a verdámat.

Megszabadulok a biztonsági övtől, néhány centire letekerem az ablakot, hogy beszűrődjön a zene, és kiveszek egy sört a rekeszből. Még egyetlen buliba sem érkeztem ilyen korán, ráadásul egyedül, és úgy, hogy nincs bennem pia. A korábbi bódulat már elmúlt, és most félek attól, hogy józanul kell besétálnom azon az ajtón. Sokkal könnyebb fenntartani a látszatot, ha részeg vagyok.

A fogammal kinyitom az üveget, és gyorsan lehajtom a sört. Az üres üveget a kesztyűtartóba dobom, aztán felsóhajtok, és a visszapillantó tükörben szemügyre veszem magam. A zöld szemem élénkebben csillog, mint máskor, mégis túl lágynak tartom az arcomat, és ez nem tetszik. Összeszorítom a számat, megfeszítem az államat, és összehúzom a szemem. Máris élesebbek és keményebbek lettek a vonásaim. Elégedetten bólintok, magamhoz veszem a kulcsot meg a sörösrekeszt és rágyújtok egy cigire.

A teraszon álldogáló fiúk közül az egyik erőt merít az italából, mielőtt megszólít.

– A buliba jöttél? – kiáltja oda.

Meghúzom az üveget, és hosszan ránézek. Megszívom a cigit, és hagyom, hogy a füst megtöltse a tüdőmet, mielőtt lassan kifújom. A gomolygó füstfelhő elhomályosítja a látásomat.

– Nem. A tájat csodálom – válaszolom komoly arccal. Mekkora idióta.

Visszateszem a cigarettát a számba, felkapom a sörömet, és elindulok a ház felé. Átvágok a gyepen, és odamegyek a teraszhoz. Ahogy közelebb érek, a zene erősebb lesz, de még mindig nem olyan hangerőn szól, mint kéne. Egyértelmű, hogy a házigazdánk még kezdő, és talán ez az első bulija. Az is ezt bizonyítja, hogy a ház nincs tele.

– Nem tudtam, hogy te is itt leszel – fogad a srác, amikor odaérek hozzájuk a teraszra. Lopva végigmér, és visszatartja a lélegzetét, amikor kiveszem a cigit a számból, és kifújom a füstöt. Mindketten túl fiatalok egy ilyen helyhez. Lehet, hogy nem is harmadévesek, csak másodikosok. Jézusom.

– Ez az első bulitok? – kérdezem a cigivel a számban, és felvont szemöldökkel elhaladok mellettük. Nem akarok beszélgetésbe bonyolódni két béna másodikossal. Inkább gyorsan bemegyek, és megnézem, ki van itt. És megkeresem Declan Portwoodot.

– Igen – válaszolja a srác, és zavartan összenéz a barátjával.

– Az látszik – közlöm gúnyos hangon, és elnevetem magam.

Résnyire nyitom a bejárati ajtót, és a fülemet megcsapja a zene, a nevetgélés, és egy üveg csörömpölése a padlón. Mielőtt belépek, megfordulok, háttal az ajtónak támaszkodom, és a két srácra vigyorgok.

– Adhatok egy jótanácsot? – kérdezem, és a földre pöckölöm a cigit. – Ne álldogáljatok itt a teraszon, hanem húzzatok be.

Megfordulok, belököm az ajtót, és egy olyan buliban találom magam, ahol van személyes tér. A szokásos partiarcokon kívül nem látok ismerőst, de tudom, hogy Kaleb már itt van, ezért átvágok a nappalin, hogy megkeressem. Menet közben senkire sem mosolygok, annak ellenére, hogy többen biccentenek felém. Átpréselem magam egy csapat lány között, akik elállják a konyhába vezető utat.

Kaleb a pulton ül, és rögtön észrevesz.

– Tyler! – kiált rám vidáman. A konyhasziget roskadozik az italoktól, és láthatóan ez a legnépszerűbb hely a házban. Alig tudok odavergődni hozzá. – Végre itt vagy, haver! – Kaleb a vállamra teszi a kezét, amikor odalépek hozzá. Nemcsak a sör szagát érzem rajta, hanem a fűét is. Véreres szemével fürkészi a helyiséget, mintha keresne valakit. – Hol van Tiffani? Meg Dean? Meg a többiek?

– Nemsokára itt lesznek – nyugtatom meg. Lelököm a kezét a vállamról, és a pultra teszem az üres üveget. Előveszek egy másikat, és kinyitom. – Na és Declan? Itt van ma este?

Kaleb a kávéfőző gépre könyököl, és megvonja a vállát. Aztán sokatmondó pillantással rám vigyorog. Be van lőve.

– Később. Mit akarsz ma este? – Közelebb hajol, felvonja a szemöldökét, és kétszer megtapogatja a farmeringje zsebét. – Nem kell megvárnod, amíg Declan ideér. – A suttogását alig hallom a dübörgő zenétől. – Én is el tudlak látni.

A sörömet kortyolgatva figyelem. Néha nem értem, Kaleb miért jön el ezekre a bulikra. Declannel együtt elsőéves főiskolások, de Kalebnek olyan arca van, mint egy tizennégy évesnek. Érthető, ha jobban érzi magát egy középiskolai buliban, mint a főiskolán. Ami pedig Declant illeti, ő szinte mindenkivel jóban van. Egyszer azt mondta nekem, hogy az üzleti életben a jó kapcsolatok a legfontosabbak.

Megrázom a fejem, és hátrébb lépek.

– Most elvagyok, kösz. Majd szólj, ha Declan felbukkan.

– Akkor legalább igyál egyet – erősködik Kaleb, és felkap a pultról egy üveg vodkát, aminek a fele már hiányzik, és a kupak sincs rajta. Kaleb leugrik a pultról, és vádlón rám mutat az üveggel. – Miért nem vagy részeg?

– Talán azért, mert öt perce kezdtem el inni – vágok vissza, és kikapom a kezéből. Igaza van. Nem szoktak józanul látni egy buliban, ez nem jellemző rám. A számhoz emelem az üveget, és addig iszom, amíg el tudom viselni az égő érzést a torkomban. Aztán visszaadom az üveget. – Most megyek, és megnézem, kik vannak itt.

– Rendben. – Kaleb visszaül a pultra, ő is iszik egyet, aztán meglóbálja az üveget az arcom előtt. – Ha meggondolod magad, tudod, hol találsz.

Elhatározom, hogy otthagyom a konyhában, mielőtt tényleg meggondolom magam. Rám férne most egy kis löket, de tudom, hogy még jobban fog hiányozni, ha megérkezik Tiffani, és nagyobb szükségem is lesz rá. Egy óráig még vissza tudom fogni magam, de közben el kell terelnem a figyelmemet, ezért felfedezőútra indulok a házban ismerősöket keresve. Egyelőre Kaleb az egyetlen, akit ismerek, nem számítva azt a néhány embert, akikkel eddig csak néhány szót váltottam összesen.

A konyhában mindenki italt tölt magának, hogy a nappaliban legyen mit kiönteni vagy kilötyögtetni. Néhány srác sörpongot játszik a kertben, de olyan részegek, hogy állni is alig tudnak, nemhogy célozni, ezért nem csatlakozom hozzájuk. Inkább visszamegyek a házba, a szemétbe dobom az üres sörösüveget, és kinyitok egy újat. Észreveszem, hogy Kaleb eltűnt a megfigyelőhelyéről, a konyhapultról. Ennyit arról, hogy tudom, hol találom. A pasi tizenöt percet sem tudott várni.

Egy új sörrel a kezemben megint útra kelek, de most az emeletre megyek. A ház nem nagy, és a vendéglista sem túl hosszú. Annyira unom magam, hogy már azt számolom, hányan vannak a bulin, és most huszonhétnél tartok. Odafent nincs senki, csak egy lány, aki a vécében rókázik.

– Jól vagy? – kérdezem tőle, és bekukucskálok. Nem emeli fel a fejét a vécécsészéből, csak felemeli a hüvelykujját, ezért becsukom az ajtót, és magára hagyom.

– Tyler? – szólal meg mögöttem egy hang. Megfordulok, és megpillantok egy lányt, aki részeg mosollyal az arcán siet felém. Beletelik egy kis időbe, mire eszembe jut a neve.

– Szia, Naomi – üdvözlöm. Nem tudok rámosolyogni, mert még mindig nagyon furcsa hangulatban vagyok, ezért inkább belekortyolok a sörömbe. Nem tudom, mit mondjak neki. Angolórán előttem ül, de csak akkor beszélek vele, amikor megkérem, hogy fordítson le nekem egy Shakespeare-idézetet.

– Mit csinálsz itt fent? – kérdezi, és alig fél méterre áll meg tőlem. A kezével a falnak támaszkodik, hogy ne imbolyogjon. Részegen rám nevet, és megigazítja a szoknyáját, majd a száját csücsörítve a szemembe néz. – Nem odalent kéne lenned? Tudod, ahol az alkohol van.

Megcsóválom a fejem, és kiiszom a sör maradékát, aztán lehajolok, hogy a padlóra tegyem az üveget. Nem emlékszem, hogy a harmadik vagy a negyedik sörrel végeztem, de még egy kicsit sem vagyok részeg, és ez kezd bosszantani. Naomi jóval előttem jár, de látom, hogy üres a keze.

– Igazad van – válaszolom. – Kérsz egy italt?

– Nem Tiffanival kéne lógnod?

– Még nincs itt. – Az órámra pillantok. Fél tizenegy múlt. Tiffani fél óra múlva itt lesz, és nagyon ódzkodom a pillanattól, amikor újra találkozunk. Tehát már csak fél órám van arra, hogy annyi alkoholt fogyasszak, amennyit csak tudok, hátha úgy könnyebb lesz elviselni a vitát, ami tutira vár rám.

– Aha. – Naomi mosolyogva bólint. – Egy ital jól jönne.

– Mit kérsz?

– Hm… – A lány oldalra hajtja a fejét, és úgy tesz, mintha komolyan gondolkodna a válaszon. Aztán elvigyorodik, és teljesen a falnak dől. – Lepj meg!

– Rendben. Maradj itt!

Elhaladok mellette, és lemegyek a földszintre, ahol megint körülvesz a zene. Valaki feljebb vette a hangerőt, és már csak kiabálva lehet beszélgetni. Félrelökök egy srácot, hogy be tudjak menni a konyhába. Nem vagyok még részeg, de már józan sem. Viszont már ellazultam, és nem zavar, hogy nincs mellettem Dean meg Tiffani, ahogy megszoktam.

Kaleb megint a pulton trónon, és hangosan röhögve beszélget néhány sráccal. Amikor észrevesz, rám kacsint.

– Fű? – kérdezi némán, csak a száját mozgatva.

Megrázom a fejem.

A fele sörömet ellopták a rekeszből, és már csak négy üveg maradt. Ez teljesen megszokott egy házibuliban, ezért én is lopok magamnak egy Bud sört. Aztán fogok egy poharat, és szemügyre veszem a konyhasziget tartalmát. Találok egy Red Bullt, és dupla adag vodkával együtt a pohárba öntöm. Megvonom a vállam, összegyűröm a Red Bull dobozát, és a pultra dobom.

– Tyler – kiált utánam Kaleb, amikor elindulok felfelé. Visszanézek rá a vállam fölött, mire a mutatóujjával intve odahív magához. Nagy levegőt veszek, és engedelmeskedem. – Ismered a szabályt – közli nehezen forgó nyelvvel. – Ha belépsz a konyhába, mindig innod kell egyet.

Felvonom a szemöldököm. Ez a szabály eddig nem létezett, de ki vagyok én, hogy vitába szálljak vele? Csak az idióták utasítanak vissza egy potya piát.

– Akkor gyerünk. – Mindkét kezem tele van, ezért hátrahajtom a fejem, és kinyitom a szám.

Kaleb felkapja az üveget, és a számhoz tartja. A vodka égeti a torkomat, Kaleb pedig egyre magasabbra tartja az üveget, és közben elégedetten vigyorog. Én meg csak nyelek, nyelek és nyelek. Addig iszom, amíg a gyomrom égni kezd, és nem bírom tovább. Becsukom a számat, és a vodka a nyakamba meg a pólómra csurog.

– Így kell ezt csinálni – rikkant fel Kaleb, és elismerően bólint, majd ő is meghúzza az üveget. Nem tudom, mennyit ittam meg most, de örülök, hogy elnyertem a tetszését. Néhány pillanatig a lélegzetemre összpontosítok, mert biztos akarok lenni abban, hogy nem hányom el magam.

– Egy barom vagy – motyogom, amikor magamhoz térek. Leteszem Naomi poharát, hogy felhúzzam a pólómat, és megtöröljem a nyakam, aztán beletúrok a hajamba, és újra felveszem az italt. Hirtelen úgy érzem, hogy nagyon meleg van a házban, és ki kell szabadulnom a lüktető zajból és a kavargó tömegből. Kikapom a majdnem üres vodkásüveget Kaleb kezéből. Kaleb összehúzza a szemét, én pedig rákacsintok. – Ismered a szabályt – közlöm komoly arccal, és kihátrálok a konyhából. – Valahányszor elhagyod a konyhát, az üveg veled megy.

Kaleb megforgatja a szemét.

– Talált, süllyedt – ismeri be vigyorogva.

Úgysincs már sok benne. Legfeljebb néhány korty, Kaleb már részeg, és be van lőve, úgyhogy nincs rá szüksége. Legalábbis nem annyira, mint nekem.

Átvágok a nappalin, és elindulok a lépcső felé. Útközben valaki megérinti a vállamat, és odaköszön nekem, de nem fordulok meg, mert tele van a kezem, és nem akarom kilötyögtetni az italt, amit Naominak kevertem. A pohár színültig van, és egyszer ki is löttyen egy kicsit a szőnyegre, mert összeütközöm valakivel. Gyorsan továbbmegyek, nehogy észrevegyék, mit tettem. Igaz, hogy a jelenlévők fele már csont részeg, ezért kész csoda, hogy még senki sem hányt a szőnyegre.

Megkönnyebbülök, amikor végre felérek az emeletre. A folyosón nem égnek a lámpák, és minden nagyon csendes. Lehet, hogy nincs itt senki, még Naomi sem. Bekukucskálok a mosdóba, ahol egy lány nemrég a vécécsészét ölelgette. Senki. Visszamegyek a folyosóra.

– Naomi… Naomi? – szólongatom.

Ez inkább kérdésnek hangzik. Valószínűleg ő sincs már idefent.

– Itt vagyok! – válaszolja szinte azonnal, és nem tudom, miért, de megkönnyebbülten felsóhajtok, hogy még mindig itt van. Kivel beszélgethetnék, amikor Kaleben kívül senkit sem ismerek itt? De Kaleb annyira be van állva, hogy nem tud mást csinálni, csak ostobán vigyorogni.

Követem Naomi hangját, és a térdemmel óvatosan benyitok az egyik hálószobába. Nem emlékszem a lánynak a nevére, aki a bulit rendezi, de nem hiszem, hogy ez az ő szobája lenne, mert a falakat focis poszterek díszítik. Naomi a komódnak támaszkodik, és csípőre tett kézzel tanulmányozza Philip Rivers poszterét.

– A csaj bátyja szereti a Chargerst? – kérdezi, és elhúzza a száját. Meglep a tájékozottsága.

– Úgy tűnik – válaszolom. Beszélgethetnék vele a fociról. Elárulhatnám, hogy én is gyűlölöm a Chargerst, és a 49-eseket sokkal jobbnak tartom. De inkább odalépek hozzá, és átnyújtom neki az italt. – Tessék.

– Tudod… – Naomi a komódnak támaszkodik, és elgondolkodva nézi a poharat. – Nem vagy olyan nagy szemétláda, mint sokan gondolják – közli, majd a szemembe nézve inni kezd. Ezt a megjegyzést bóknak szánta? Valószínűleg igen.

Nem tudom, mit válaszoljak, ezért én is iszom egy korty sört.

– Túl erős? – kérdezem.

De nem úgy tűnik, mert Naomi feltartja az egyik ujját, és lehajtja a pohár tartalmát. Amikor végez, beszívja a levegőt, és a komódra csapja az üres poharat. A műanyag pohár összenyomódik a keze alatt.

– Azt mondtad, hogy túl erős?

Értetlenül pislogok rá. Ki gondolta volna, hogy az angolórák Naomija ilyen nagyivó? Én nem. Totál be van szívva, és nehezen áll a lábán, mégis lenyűgözött, ahogy lehajtotta azt az italt, amibe egy emberes adag vodkát kevertem.

– Nahát! – Csak ennyit tudok mondani, és átadom neki a vodkásüveget. Azt is kiissza.

– Tiffani tud úgy inni, mint én? – kérdezi kihívó pillantással, és közelebb lép hozzám. Felbosszant, hogy Tiffanit emlegeti, amikor már kezdtem elfelejteni. Most újra fellángol bennem a harag. Naomi a mellkasomra teszi a kezét, és a szája elé emeli az üres vodkásüveget. A sminkje elmaszatolódott, de így is látom, hogy csábos pillantást vet rám. Az üvegre szorítja a száját, és lassan nyaldosni kezdi. – Ugye nem? – suttogja halk, rekedtes hangon, nehezen forgó nyelvvel.

Olyan közel van hozzám, hogy érzem az alkohol szagát és a testéből áradó forróságot. Összeszorul a torkom, és úgy érzem, mintha egy nagy gombóc lenne benne. Nagyot nyelek, és teljesen ledermedek a közelségétől.

– Azt hiszem… most mennem kell – motyogom, de mielőtt elléphetnék tőle, Naomi megragadja az államat, és lecsap az ajkamra.

Olyan váratlanul ér a lerohanása, hogy hátrahőkölök az ütközés erejétől. De hamar visszanyerem az egyensúlyomat, és a derekát megragadva közelebb rántom magamhoz. A testemet tüzeli az alkohol. Mohón viszonzom a csókját, beletúrok a hajába, de olyan kócos, hogy csak meghúzom. Továbbra is magamhoz ölelem, ő pedig cirógatni kezdi a mellkasomat, aztán megragadja a pólómat. A nyelvén érzem a vodkát, amit az előbb benyakalt, és teljesen elbódít, hogy valaki ilyen szorosan tapad hozzám. Nem tudom abbahagyni. Nem akarom abbahagyni. Szeretem, ha elterelik a figyelmemet, és megfeledkezhetek magamról.

Naomi az alsó ajkamba harap. Biztosan csábító akar lenni, de úgy érzem, hogy felsértette a számat. Nincs időm azon meditálni, hogy vérzik-e, mert most a pólóm alá nyúl, és a keze az övem csatjához kúszik.

A testem megfeszül, és határozott mozdulattal megfogom a kezét, mielőtt továbbmehetne. A csókot is abbahagyom, és lassan kezdem felfogni, hogy mit csinálunk. Végül felsóhajtok, és lassan kinyitom a szemem.

– Naomi… – Megrázom a fejem. – Nem lehet.

Naomi bosszúsnak tűnik, és durván elrántja a kezét.

– Miért?

– Tudod, miért – válaszolom nyugodt hangon, és nagyot sóhajtva végigsimítom a hajam. Elfordulok tőle, leülök az ágyra, és az éjjeliszekrényre teszem a sörömet.

Csináltam ezt már máskor is, de csak ezt. Többet soha. Nem tudnám megtenni. Néha elég nagy idióta tudok lenni, de nem akkora idióta. Tiffani pokollá teszi az életemet, és jobbára csak a látszat kedvéért vagyunk együtt, nem azért, mert szerelmesek vagyunk egymásba, de akkor se merném megcsalni.

Naomi elém térdel, érzékien felnéz rám, és még a szempilláit is rebegtetni kezdi. A buja arckifejezése már nem indít be, sőt kifejezetten lelomboz.