SZÜRKEHÁJ

Két szemműtét története

Második, átdolgozott kiadás

Petrőczi Éva

Copyright © Petrőczi Éva 2023 (Második kiadás)

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-045-7

Az első nyomtatott kiadás a Fekete Sas Kiadó gondozásában jelent meg.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Ha igazi cirkuszos lennék, s nem csak egy évtizedek óta hol verset, hol prózát firkáló, olykor bizony itt-ott „cirkuszoló”, vagy, ahogyan egyik leányzóm írta valamikor, „izgulászó” nőszemély, akkor azt mondanám, a közönségcsalogató cirkuszplakátok stílusában: ez a kis könyvem az első, amely közkívánatra született. Mert a korábbi, gyakran el-elhomályosuló esztendőkben éppen azok a verseim kapták a legtöbb érdeklődést, szeretetet, gyakorlati és lélektani célzatú kérdést, amelyeket népbetegségnek számító, s kizárólag egy fájdalommentes műtéttel gyógyítható nyavalyámról, nyavalyánkról, a szürkehályogról írtam. Erről az alattomos, vagy nagyon lassan, vagy egy gonosz ragadozó madár gyorsaságával lecsapó betegségről, amely a huszonegyedik század szemészeti csodái közepette is annyi, sokszor indokolatlan és oktalan félelmet és kételyt terem, hogy előszámlálni is lehetetlen. Félreértés ne essék: mivel sem szemorvos, sem optometrista, de még csak boszorkány, vagy éppen önjelölt kuruzsló sem vagyok, írásom semmiképpen nem lehet több annál, aminek szánom. Vagyis, egy vállaltan laikus szemléletű betegség-gyógyulás krónikánál, amelynek egy-egy prózai mondata, vagy éppen verssora talán képes lesz elgondolkodtatni, a szöveg egyes pontjain talán megnevettetni, de legfőképpen megnyugtatni és megvigasztalni sors- és betegtársaim népes gyülekezetét. És – stílszerűen – legalább valamelyest segíthet farkasszemet nézni egy olyan szembetegség minden testi-lelki kínjával, amelynek markában az ember fia-lánya még akkor is áldozati báránynak érzi magát, ha minden erejével igyekszik elkerülni az önsajnálat alattomos és ellenszenves csapdáit. Tudom, aprócska célkitűzés ez a műtétet végző orvosok, s az őket segítő asszisztencia és az operáció előkészítését, illetve az utókezelést végzők munkájához képest. De – remélem – nem egészen haszontalan.

Ahogy elkezdődött – mondhatnám szabadon Széchenyi Zsigmond önéletrajzának címe után. Időpont: 2007 október eleje. Verőfényes vasárnap késő délelőtt, Ferenc-napi búcsú a közeli Bakáts téren. Eleinte egészen jókedvűen csámborogtunk Andrással a kézművesek, antikváriusok, mézesbábosok bódéi között, aztán hirtelen, magam számára is egészen váratlanul és indokolatlanul megdermedtem. Egy lacikonyhás és egy péksátor között ugyanis megpillantottam egy ingyenes szembetegség-szűrő állomást. Olyasféle, könnyen felépíthető és lebontható pillanat-rendelőt, mint a Norvégia-szerte ide-oda robogó „okulista buszok”, vagy, hogy még közelebbi és pontosabb hasonlattal éljek: egy olyasféle sátor-kuckót, mint a Máltai Szeretetszolgálat Magyarország elesettebb falvaitól egészen a csángók-lakta messzi településekig vándorló mobil szemészeti rendelői. Tehát: ott álltam a szűrőállomás előtt, ahol nem is volt túl nagy tolongás, körülbelül öt percen belül sorra kerülhettem volna. De a döntő lépés előtt szó szerint megfagyott bennem a vér a félelemtől, annak ellenére, hogy alig két évvel korábban, a legutóbbi, ráadásul kétévente szabályosan megismételt kontroll idején látásomat még teljesen épnek nyilvánították. Egyszóval: a verőfényes október eleji vasárnapra fekete felhő borult. Minden porcikámban éreztem, hogy meg kell vizsgáltatnom magam, mert néhány hete a jobb szemem látóterében el- elhomályosodott előttem a világ, s térbeli látásomat is kezdtem bizonytalanabbnak érezni. Így azután néhány nappal később, történetesen éppen a Látás Világnapján, bemerészkedtem egy közeli, régóta ismerős és baráti optikai szalonba. Ártalmatlan kis olvasószemüvegemet is itt csináltattam, nem is túl korán, 2000-ben, tehát negyvenkilenc éves koromban. A kedves, vékony, kislányos és finom arcú optikus hölgy felkísért a lépcsőn, és megkezdődött az alapos vizsgálat. Kiderült, hogy – bár életemben soha nem voltam rövidlátó – most hirtelen „mínuszos” szemüvegre lesz szükségem. Nagy tudású, halk szavú és alapos vizsgálóm (azóta már lányom-lehetne barátnőm!) halkan csak ennyit mondott: „Nem akarom megijeszteni, asszonyom, de mintha kezdődő szürkehályogot látnék a jobb szemén. Ennek eldöntésére azonban nem én vagyok hivatott. Ha nem is ma, de hamarosan keressen fel egy szemorvost.” Néhány nappal később, egy hipermodern diagnosztikai eszközökkel ékeskedő, de most már, hiába, nem minden a külcsín, évek óta üresen álló, lelakatolt ajtajú másik optikai szaküzletben megerősítésre került, amit az itthoni, idegnyúzó „félszemes” próbák is igazoltak: hogy nincs kibúvó, ez bizony szürkehályog, orvosi nevén cataracta, a szemlencsét elhomályosító, irgalmatlan „vízesés”. Harmadik, el nem kerülhető stációként most már tényleg a szemorvos következett. Egy orvos barátunk jóvoltából jutottam el (az azóta ugyancsak bezárt!) Tömő utcai szemklinikára, dr. Nagy Attilához-hoz; a találkozás későbbi életem „végzetszerű” eseményének bizonyult, bár akkor természetesen még egyikünk sem tudhatta, hogy mindkét szememet ő fogja mesterien „hályogtalanítani”, eleinte ismerősként, majd egyre inkább barátként. Attila, aki naponta számtalan új szürkehályog-esetet diagnosztizál, csöppet sem érzéketlenül (csak én éreztem annak, igazságtalanul, amiért később meg is követtem!) jelentette ki: „Most még ötven százalékos a szeme teljesítménye, de azt nem tudhatjuk, milyen ütemben fog megérni a hályog. Maga (ekkor még magázódtunk!) még javakorabeli, nagyon aktív, (ekkor valóban nyakig voltam az egyetemi munkában, egy évvel a Puritanizmuskutató Intézet alapítása előtt, s még csak mindössze ötvenhat évet számláltam!) és nem egy ráérős nénike, aki évekig nyugodtan tesz-vesz otthon, még csökkenő látással is.” Ebben az őszinte és egyenes megközelítésben nem volt egy szemernyi rosszindulat sem, mint ahogyan abban sem, hogy Attila kerek-perec kimondta: sajnos, az esetek túlnyomó részében ez kétszemű kalandnak bizonyul. Tehát jobb, ha ezzel a fejleménnyel is számolok. Száz szónak is egy a vége: első lépésként – balga módon – megpróbálkoztam a lehetetlennel. Napról-napra úgy lógva az interneten, mint egy pánikba esett pókocska a fonálon, s körbe-körbe kérdezősködve, fűt-fát meginterjúvolva, a műtét helyett valamiféle alternatív, szelídebb gyógymódot keresgélve hadakoztam, csépeltem a ködöt, pontosabban a lencsehomályt. A sors úgy hozta, hogy mindezen, teljesen hiábavaló próbálkozások kellős közepén, már a határozott, egyenes diagnózis és azt követő, teljesen indokolatlan és ezerszer meg is bánt „orrfelhúzásom” után rövid pár héttel igencsak rászorultam dr. Nagy Attila szakmai tudására és megnyugtató egyéniségére. Novemberben ugyanis két kellemetlen, de végül ártalmatlannak bizonyuló, s a hályogtól teljesen független jelenség keserítette meg napjaimat. Pontosabban: hozta rám a frászt. Az egyik: a látóteremben lebegő, kis, fekete „floaters”-ek megjelenése. A másik: az esténként jelentkező, hirtelen-váratlan villanások-villámlások, s a nyomukban ébredő félelem. Két, telefonon kifaggatott, nagyhírű és végzetesen nagyképű, ismerőseink ismerőse „szemész-guru” szerint ez a kezdődő retina-leválás jele is lehetett. Ez nyilván igaz az esetek egy részében, de látatlanban kimondani talán mégsem illő; fogadni ráadásul csak az egyikük lett volna hajlandó, egy nagyon távoli időpontban. Hála Istennek – mint kiderült – ezek csak kimerültségi, illetve komolyabb következmények nélküli üvegtest-részecske lemorzsolódások voltak. Ha októberben a Rettegés Házának éreztem a Tömő utcát, akkor most, novemberben már egyértelműen a Nyugalom Házának. Attilát pedig, ijesztgető „mumus” helyett egyértelműen jótevőmnek. Erre a látogatásra elkísért akkoriban huszonhét éves doktoriskolai hallgató András fiam. A szerepek a várakozás és a vizsgálat idejére felcserélődtek. Tulajdon szülöttem apai figyelemmel bánt velem azokban a keserves percekben. Csak akkor „kisfiúsodott” vissza, amikor kiderült: a retinaleválás rémétől nem kell tartanom! E novemberi fordulat után – három-négyhavi ellenőrzésekkel – a látszólagos szélcsend ideje, de ezzel párhuzamosan a műtétet megúszni akarás rengeteg energiát és nem kevés pénzt is felemésztő időszaka következett. Ebben a lélektani helyzetben született még bizakodó daccal teli, legelső hályogos versem:

Áfonyás fohász

Áfonya kékje, áfonya hamva,

terelj színeket, kérlek, utamba,

simíts színeket szegény szemembe,

öregség-csillag most, hogy kikezdte.

Öregség-csillag, azért se hályog,

azért se szürke, még látván látok,

Teremtő Isten, látom világod,

lássam eztán is, világra-éhes

szememben látás hadd rakjon fészket,

világ szennyétől engedj tisztulnom,

szent gyümölcs által fényre vidulnom.

Az áfonyarajongás egyébként már a baljós diagnózis előtt is jócskán dúlt mifelénk, talán a később még részletesebben kifejtett családi katarakta-örökség miatt, vagy talán puszta megérzésből. Révkomáromi, „selyés” tanárkodásom éveiben, 2004–2006 között rendszeresen vettem-ettem a szlovák boruvka(áfonya)-tartalmú készítményeket. Betegségem napvilágra (pontosabban: lencsehomályra!) kerülése után pedig minden elképzelhető bogyós és egyéb piros gyümölcs és haragoszöld főzelékféle (spenót, brokkoli) nem egyszerűen elkötelezett, de jóformán megszállott fogyasztója lettem. Hiába ismételgette nekem egyik kedves gyerekkori barátnőm, a Mohácson szemészkedő Eszter (becenevén: Titi!) hogy: „Évikém, ihatsz te nektárt, ehetsz ambróziát, a hályog arra vígan fütyül!” Annyi azonban tény és való, hogy ezek a gyógyító táplálékok a szem többi, lencsén túli és kívüli részeit valóban jócskán erősítik, s akár segíthetik is a látás javulását, de a műtét megúszását – nem.

Ebben a boldognak és reménykedőnek is mondható várakozási időszakban, amikor a lencsehomály (ez ugyanolyan szép és szomorú szó, mint Kormos Pista versében a „mohahomály”!) még csak szemlencsém tokját lepte be, filosz-ösztöneim legalább olyan jól működtek, mint közismert, népes családom által sokat és jogosan szidott hipochondriám. Így aztán kiterjedt nyomozásba, emlék-felidézésbe kezdtem. Első lépcsőként családom és saját magam szemészeti magántörténelmében. Ami a familiáris hályog-históriákat illeti, arról nagyon élénk gyerekkori emlékeim vannak. Nagymama, kemény és realista természetéhez képest, áhítattal, valóságos csodatevőként emlegetett egy legendás nevet, Grósz Emilét, a Mária utcai szemklinika professzoráét, aki az ő édesapját, Vaniss Gyulát, az én dédapámat, 1935-ben műtötte meg, éppen egy évvel azelőtt, hogy – a zsidóüldözés előszeleként – sok évtizedes munka és sok ezer látásmentő operáció elvégzése után 1936-ban nyugdíjba küldték volna. Az külön nagyon megható számomra, hogy az európai hírű, Nagyváradról elszármazott szemészdinasztia harmadik generációs tagja már maga is idős, hetven esztendős emberként mentette meg csaknem-kortársa látását. Dédapa, a Körösöket szabályozó Ivánfenéki Ármentesítő Társulat igazgató főmérnöke maradéktalanul igazolta ekkorra jócskán elhomályosodó, de ifjú éveiben szinte ibolyakék Vaniss-szemeinek betegségével azt, amit Grósz Emil nagyapja, a szemész-dinasztiát megalapító, s már 1830-ban a szegény vakok számára Nagyváradon kórházat fundáló Grósz Frigyes egyértelműen megállapított.