Dan Jones

Essex vérebei

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. RÉSZ ÍZ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

2. RÉSZ ŰZ

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

3. RÉSZ ÉR

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

Epilógus

A szerző megjegyzése

OLVASMÁNYJEGYZÉK

Impresszum

Violetnek

…és semmi nem maradt felégetetlenül

GEOFFREY LE BAKER KRÓNIKÁJA

1. RÉSZ

VÍZ

1346. JÚLIUS 12–19.

1.

Tudatom, hogy július 12-én épségben partot értünk Normandia La Hougue nevű kikötőjében Barfleur közelében… sok fegyveres azonnal partra szállt… Számos alkalommal maroknyi emberünk győzedelmeskedett nagyszámú ellenségen…

A SZENT PÁL-SZÉKESEGYHÁZ KANCELLÁRJÁNAK EGY LONDONI BARÁTJÁHOZ ÍRT LEVELE

– Krisztus csontjaira, ébredj!

„Loveday” FitzTalbot fölriadt és fölkapta a fejét. Az Atya hegyes könyökével a bordái közé bökött. Az arcába permetező hideg sós víz ellenére a partra szálláshoz használt kis dereglye hánykolódása álomba ringatta, és egy pillanatra lecsukódott a szeme.

Azt álmodta, hogy otthon van.

De amikor felriadt, látta, hogy még mindig itt a tengeren hajóznak. Olyan messzire az otthonuktól, amennyire csak lehetett, és percről percre távolodtak.

Tízen zsúfolódtak össze a kis dereglyében: neki a jobb oldal jutott, Őrlő, a Skót és Hangya ott voltak elöl, a pap, akit csak Atyának neveztek, Loveday mellett állt a hajó tatján, és az íjászok, Tebbe, Romford és Thorp meg közöttük.

A két walesi fivér, két másik íjász, akiket Portsmouthban vettek föl a Saintmarie nevű hajóra, az evezőket húzta.

Loveday a horizontot nézte. Normandia. Franciaország. Ha jól emlékszik, eddig csak ő meg a Skót járt az angol felségvizeken túl. De egyikük sem ismerte a félmérföldnyi távolságban, a hajnali szürkületben előttük sötéten elnyúló partot. Ráadásul a Saintmarie fedélzetén Sir Robert le Straunge-től kapott parancsok zavarba ejtően határozatlanok voltak. Csak annyit mondott, hogy rohanják le a partot és vágják le az útjukba kerülő összes francia szőrös golyóit.

Amikor Loveday megkérdezte, hogy Sir Robert – a lordok és uruk, a király – értesülései szerint hány francia várja őket a tengerparton felajzott számszeríjakkal, ép golyókkal, amikhez valószínűleg ugyancsak ragaszkodnak, Sir Robert csak könnyedén legyintett, hogy bőven lesz annyi, amivel elszórakozhatnak. Azt is mondta, hogy a parancsot közvetlenül a hadsereg marsalljától, Lord Warwicktól kapta, aki pedig magától Eduárd királytól.

Mind nemes emberek. Lovagok. Ők a legjobbak.

Ha szórakozni akarnék, gondolta Loveday, otthon maradtam volna Essexben, hogy kockázzak a Colchester melletti kocsmában és fizettem volna egy pennyt, hogy a fejemet Gilda, a kocsmárosné combjai közé hajthassam egy éjszakára.

De nem szólt vissza Sir Robertnek. Bolond ember, mégis ő volt az a bolond, aki erre a hadjáratra összetoborozta őket. A következő negyven napban Sir Roberttől kapják a zsoldot. A Vérebek bárkinek eladták a kardjukat és az íjukat, aki megfizette őket – belevágtak bármiféle akcióba, ahol nyers erőre és éles pengére van szükség. Ezen a nyáron a háború volt soron. Sir Robert toborzói azt ígérték, hogy a zsold idejében érkezik, és az úr sem avatkozik túl sűrűn a dolgukba. Loveday hosszú évek tapasztalata alapján tudta, hogy nem mindenki tartja ilyen hosszú pórázon a fizetett zsoldosait.

Tehát itt volt: negyvenhárom éves, még mindig erős, egészséges, de a halántéka már őszült, háj gyűlt a hasára, és megérezték a kort a csontjai.

Aztán itt a csapata, Essex Vérebei, a többiek így nevezték el őket. Csak néhányan származtak Essexből, de mindnek éles a foga. Most egy kis bárkában zsúfolódtak össze, és a hajnal közeledtével a francia partok felé tartottak.

A király hatalmas, ezer hajóból és tizenötezer harcosból álló, Franciaország elleni inváziója kezdetét vette.

Essex Vérebei jártak az élen. Lovedaynek csak egy vágya volt. Ugyanaz, mint mindig.

A többiekkel együtt jól megfizetve, elevenen hazatérni.

A hajó elejében a nagy orrú kőfaragó, Gilbert „Őrlő” Attecliffe okádott a vízbe. Tengeribetegség inkább, mint félelem, gondolta Loveday, mivel Őrlőbe csak kevés félelem szorult – időnként túlságosan is kevés. Hét éve ismerte Őrlőt. Hét éve a kemény öklű, halk beszédű kenti kőfaragó betörte egy pallér koponyáját a rochesteri katedrális padlóján; így intézte el az új torony konstrukciójáról kirobbant vitát. Ennek következtében hagyott fel a kőfaragással a fosztogatás és a háborúskodás kedvéért.

Akkoriban nem hallotta, hogy Őrlő káromkodott volna; igaz, meghátrálni sem látta soha, ami időnként megriasztotta Lovedayt.

De most ez volt a legkisebb gondja. Miközben a walesiek húzták az evezőket, Loveday úgy próbálta igazítani a hajó orrát, hogy az árral menjen a part felé, de érezte, hogy az erős áramlás észak felé húzza, a meredek part legmagasabb pontja felé.

Ha én szervezném a part védelmét, oda tenném az íjászokat a számszeríjakkal.

Loveday szólt az embereinek, hogy húzzák le a fejüket és a szemüket tartsák a parton. Ugyanakkor megpróbálta kitalálni az előtte megtörő hullámokból, hogy mikor lesz elég sekély a víz, hogy átugorhassanak a fedélzeten és kihúzhassák a bárkát a homokra. Gyanította, hogy a közelben ugyanazzal az áramlással küszködő fél tucat partra szálló egység kapitánya is ugyanezeken a dolgokon töprengett.

Loveday szája kiszáradt az izgalomtól.

Hátrapillantott a megpakolt Saintmarie hatalmas tömbjére és a körülötte lehorgonyzó rengeteg bárkára. A hajók gyomrában két nap, két éjszaka kikötve tartották a lovakat, amik mostanra már biztosan dobognak és nyugtalankodnak. A lovagok és a fegyveresek forgolódnak a szalmazsákjukon. Az íjászok és a gyalogság a hidegben vacogva fekszik a nedves fedélzeten.

Loveday kihúzta a dugót a bőrkulacsból és nagyot kortyolt a sörből. Erősen fűszeres volt és már közel állt ahhoz, hogy megbuggyanjon. Böffentett egyet és zsálya íze terült szét a szájában. A kulacsot odanyújtotta az Atyának és összeszedve a bátorságát, hogy többet mutasson, mint amennyit érzett, elharsogta a csatakiáltást, amit attól a spanyoltól hallott, akivel Londonban sok évvel azelőtt elitta a hadjáratért kapott pénzt. A füstös képű fickó harcolt a szaracénok ellen, amint azt a hajvonalától az álláig húzódó sebhely is tanúsította.

„Desperta ferro!”

Ébredj, vas!

Alig hangzott el a csatakiáltás, nyílvesszők sora hasította át a levegőt. Jobbra tőlük fönn a sziklán tűz lobbant. Loveday a franciák kiáltásait hallotta odafentről. Aztán ők maguk is megjelentek – talán két század, talán több, számszeríjat lengetve, ordítozva. Az egyikük – akárcsak a skótok – a pucér fenekét mutogatta feléjük.

A dereglyét alig harminc méter választotta el a homoktól. Loveday rákiáltott a walesiekre, hogy evezzenek az életükért.

A kettő közül a nagyobbik biccentett, morgott valamit a saját nyelvén, és nekifeküdtek. A bárka szelte a vizet, aztán hirtelen előreugrott, mint egy pórázáról eleresztett masztiff.

Miközben a legénység fémsisakok és bőrsapkák után kapott, Loveday balról a félelem és szorongás éles sikolyait hallotta. A hozzájuk legközelebb úszó hajó a vízfelszín alatt rejtőző sziklára szaladt. A csapat tagjai – fegyveres katonák és íjászok vegyesen – beugráltak a vízbe. Loveday egy tucat embert látott a hajóról alámerülni a vízben, ahogy a delfinek buknak alá a tintahalakért. Csak négyen emelkedtek a felszínre – mind íjász, akik karjukkal a vizet szelve igyekeztek a part felé. A többiek, gyanította Loveday, nem tanultak meg úszni, vagy a csomagjuk és a fegyverzetük súlya húzta le őket a tengerfenékre.

Amint a hajó és a legénysége megfeneklett, hatalmas kövek záporoztak alá a szirt tetejéről.

– Katapultok! – ordította Őrlő.

De még ezelőtt, a Vérebek látták, hogy az egyik íjász küzd a vízben, majd egy üllő nagyságú kő közvetlenül eltalálta. Összetört a koponyája. Vére sötétre festette körülötte a tengert.

Újabb számszeríjakból kilőtt nyílvesszők záporoztak fölöttük – két lövedék csapódott a hajó oldalába és egy másik olyan közel repült el Loveday orrához, hogy a szelét is érezte. Igyekezett egyenletesen venni a levegőt. Biztatta magát, hogy volt már ilyen helyzetben korábban is, és túlélte. De a hideg ellenére érezte, hogy verejték csorog végig a gerincén.

Előtte Tebbe, Romford és Thorp próbált felállni és visszalőni az íjjal. Loveday azt üvöltötte nekik, hogy maradjanak fedezékben. Tebbe újból lebukott, és a Skót hátraugrott, óriási tenyerét Romford és Thorp vállára tette, hogy hasra kényszerítse őket.

A walesiek az evezőknél csak húztak megállás nélkül, míg végül a hajó magasra emelkedett a megtörő hullámon és nagyot huppanva a homokba mélyedt. Loveday a becsapódástól félig megperdült, de hallotta, hogy Hangya ráüvölt a Vérebekre az orrból, hogy húzzanak ki már a francba, és vonszolják feljebb a hajót a parton.

Aztán mintha csak az Úr keze emelte volna föl, Loveday talpra emelkedett, kivonta a kardját, átvetette magát a dereglye oldalán a tengerbe. Egy pillanatra elakadt a lélegzete a hidegtől, és a ruhái nehezek lettek a víztől, mint a kő. A gyapjú dermesztően tapadt a combjára. Bőrzekéje mintha páncéling lett volna. De szilárdan állt a talajon és parancsokat kezdett harsogni. Őrlő és a Skót a dereglye mögött lökdöste a tatot, miközben a három íjász a hajó orrát vonszolta – mind az öten egyszerre erőlködtek lihegve, majd lehasaltak a sekély vízben, valahányszor a fenti szirttetőről új hullámban záporoztak le a négyszögű nyílvesszők.

Ötven méterre, a legmeredekebb partszakasz lábánál, egy régi halászhajó korhadó maradványai árválkodtak felfordulva, törött bordái bálnatetemként csillogtak.

– Fedezékbe! Nyomás a roncshoz! – kiáltotta Loveday Hangyának és az Atyának. A fejüket a válluk közé húzva mindhárman felfelé rohantak a parton. A pap durva szürke csuhája átázott és futás közben maga után vonszolta a homokban. A hajóroncs korhadt deszkái közé siklottak és zihálva feküdtek a homokban. Olyan közel voltak a szirthez, hogy a fentről érkező lövedékek elrepültek a fejük fölött. A többi hajó is ugyanígy kötött ki.

Loveday a könyökére fordult. Eltartott egy pillanatig, míg letörölte a sós vizet, ami csípte a szemét. Kiköpte a vért és a nyelvével körbetapogatta a fogait. Mind megvolt. Biztosan csak a száját harapta meg.

Aztán újból a tengerpartra összpontosult a figyelme. Bár korábban aggódott, most örömmel látta, hogy az áramlat olyan messzire ragadta őket a homokon, hogy partra szállás után nekik kellett a legrövidebb távot megtenniük. A három íjász, Őrlővel és a Skóttal megtámogatva, partra húzta a dereglyét és lebújtak mögé, várták a megfelelő pillanatot, hogy a szikla oldalához szaladjanak. A walesiek nem messze egy sziklakupac mögött lapultak. Loveday biccentett a magasabbik szőkének, akinek Lyntyn volt a neve.

A fickó visszabiccentett.

Őrlő, a Skót, Tebbe, Romford és Thorp egyenként nekiiramodtak – félig futva, félig mászva – a dereglyétől a roncsig. Loveday végig ellenőrizte valamennyiük útját. Eszébe vésődött a régi mondás, amit az egyik, Kapitány nevű öreg vezetőjük szokott mondogatni: Temessétek el a halottaitokat. Senkit se hagyjatok életben.

A Vérebek mind ott voltak. Köpködtek és káromkodtak, nézték, hol sérültek meg. Loveday egy másik csapathoz tartozó katonát figyelt, ahogy futott a tengerparton. Két nyílvessző ütötte át, az egyik az oldalát, a másik a nyakát. A vére kicsordult, a fickó tágra meredt szemmel térdre rogyott, hitetlenkedve, míg a harmadik nyílvessző föntről pontosan a jobb arcát lőtte keresztül. Aztán az oldalára dőlve elfeküdt a homokban és nem kelt föl többé.

– Krisztus óvja a lelkét – mondta a hórihorgas, szikár Tebbe, aki a három angol íjász közül a legmagasabb volt, és hosszú haját a tarkóján a háta közepéig lógó szoros fonatban viselte.

– Krisztus megismeri a sajátjait – tette hozzá az Atya. Nagyot húzott Loveday flaskájából, amit a partra szállás óta magánál tartott. A nyakát nyújtogatta és a szikla tetejét kémlelte, ahova a számszeríjakat és a katapultokat telepítették. Ivott még egyet. Megtörölte a száját.

– Menjünk fel oda és nyírjuk ki azokat a kibaszott franciákat.

* * *

A hasukon feküdtek és a terepet szemlélték. Loveday odakúszott Őrlőhöz, Hangyához és a Skóthoz, a három legtapasztaltabb emberéhez.

Hangya a roncstól száz lépésre lévő, sziklába vájt meredek ösvényre mutatott.

– Az a fölfelé vezető út – mondta, és a szikla teteje felé biccentett. Loveday nem először örült Hangya éles szemének a harc hevében. Bólintott.

– Persze. Hogyan csináljuk?

– Csak egyszerűen – válaszolta Hangya. – Fölkapaszkodunk mögöttük, elvágjuk a torkukat, és a szélesebbik végével előre földugjuk a seggükbe a számszeríjukat.

Loveday a másik kettőre pillantott. A Skót bólintott. Őrlő megvonta a vállát. A másik oldalán az Atya izgatottan döfködte tőrével a mocskos homokot. A tengerpart felől mennydörgésszerű csattanás hallatszott, újabb kövek záporoztak a szirt tetejéről, és eltaláltak egy partra húzott hajót. Az íjászok szétszaladtak. Az egyik fickónak, aki nem volt több tizenöt évesnél, eltörött a lába. Sikoltozva esett össze. Rózsaszínű húsát csontja fehér szilánkjai szelték át. A fiú vonaglott és átkozódott. Társai a félig partra húzott hajó mögé rejtőztek és reszkettek. Loveday mély levegőt vett. Megragadta Hangya karját és határozottan így szólt:

– Nagyon jó. Megcsináljuk. De előbb lássuk, mi van odafönn. Menj föl a Skóttal. Vigyétek Tebbét és Thorpot. Nézzétek meg, hányan vannak odafönn. Ha egy kicsit meg tudjátok őket táncoltatni, akkor csináljátok. De ha nem, küldj vissza egy embert erősítésért. Aztán várjatok be bennünket.

Hangya egyetértően bólintott. Loveday körbepillantott a társaságon. Osztott-szorzott.

– Vigyétek magatokkal az Atyát is.

Az Atya egy utolsót húzott a flaskából és visszadobta. Vigyora felfedte megbarnult fogait és a vérszomját. Hangya felhúzta Loveday felé a szemöldökét. Valamikor bízott az Atyában. Az utóbbi időben megcsappant a bizalma. Aztán a vén papra pillantott.

– Úgy tátogatsz, mint a pokol szája – mondta.

– Te csak foglalkozz a saját bűneiddel – válaszolta az Atya.

Tebbe és Thorp ellenőrizték a tegezeiket. A legifjabb íjász, Romford, meghúzta Loveday ruhaujját.

– Én is megyek – jelentette ki határozottan.

– Itt maradsz, fiú – szólt rá ellentmondást nem tűrően Loveday. – Rád itt van szükségem. Lehet, hogy a franciák lejönnek utánunk a partra. Legalább egy íjász legyen itt, hogy fedezzen bennünket, ha kell.

Romford dühösen duzzogott, de nem panaszkodott. A parton a törött lábú fiú még mindig kiáltozott. Loveday elfordult a hangtól és odabiccentett Hangyának.

– Sok szerencsét – mondta. – Gyertek vissza mindnyájan. Emlékeztek, mit mondott a Kapitány…

Hangya az égre fordította a szemét. Nem kellett emlékeztetni rá, hogy mit mondott a Kapitány, ahogy arra sem, hogy ügyeljen az Atyára.

– Indulás – szólt oda a Skótnak, az Atyának, Tebbének és Thorpnak.

Az öt férfi megvárta, amíg egy ideig szünetel a tüzelés a szirttetőről; aztán könnyű futással elindultak a kis ösvény felé.

Loveday, Őrlő és Romford figyelte őket. Loveday végigsimította a homlokát, kicsavarta a vizet vékony, kócos hajából. Ugyanezt tette a szakállával is. A sziklák felé pillantott, ahol korábban a walesiek húzták meg magukat. A fivéreket már sehol sem lehetett látni.

* * *

Hangya vezette a kis csoportot a meredek ösvényen a meredély tetejére. A hasukon csúsztak, mint a kígyók, a magas fű fedezékében. Hangya számára nem okozott gondot a rejtőzködés. Alacsony termetű, zömök, inas fickó volt, sötét haját rövidre vágta, ő volt a legkisebb Véreb, alig nőtt valamennyit a tizenkettedik születésnapja óta.

A gúnynevét a falubeli gyerekek az apró, csípős hangyák után adták neki, amik összemarták őket, amikor ünnepnapokon a mezőn játszottak. Természetre és méretre is olyan volt, mint azok az apró teremtmények: alig veszed észre – csak akkor, amikor már éles állkapcsát beléd mélyesztette.

Csaknem az ösvény végéhez értek a csúcson. Világossá vált, hogy Hangya nem tévedett. A homokos, bozótos csapás felvitte őket a szikla tetejére. Fedezékben maradtak, de egy kicsit azért kidugták a fejüket, hogy körbevizslassák a terepet. Mégis, miután jól körülnéztek, csak nehezen tudták elhinni, amit láttak. Hangya, a partra szállókat első hullámban érő lövedékek és a nyílvesszők tömegéből ítélve, biztos volt benne, hogy a védők hatalmas tábora fogadja majd őket a francia király, Fülöp ragyogó kék és arany liliomokkal díszített libériájában: lovagok várják őket, meg lándzsával, karddal hadonászó fegyveresek és számszeríjakkal felfegyverzett íjászok sora, akik lelövik azokat, akik elég bolondok, hogy azt cselekedjék, amit ők, hogy kidugják a fejüket.

De jobbára csak az üres mezőt kémlelték. Csupán egy kis csapat, három kis katapulttal és egy tucat számszeríjjal felszerelkezett franciát láttak a magaslaton, akik tőlük úgy háromszáz lépésnyire jobbra helyezkedtek el. Könnyű páncélzatot viseltek: egyikükön sem volt vastag vért. Majdnem ugyanúgy festettek, mint a Vérebek: többnyire lószőrrel kitömött strapabíró szövet- vagy bőrruházatot viseltek, itt-ott lehetett látni egy-egy páncélinget. Néhány íjász egyszerű, az arcot nem fedő, nyílt sisakot viselt.

Hangya megállapította, hogy ellenfeleik vannak helyzeti előnyben, de alig voltak kéttucatnyian, és a közelharcra sem nagyon álltak készen. Hangya a Skótra pillantott. Az jelentőségteljesen visszanézett rá. Jó ideje harcoltak már együtt, hogy ugyanarra gondoljanak.

– Táncoltassuk meg őket – mondta a Skót. Mindketten hátrafordultak. Az Atya magában kuncogott, az út durva homokjába lapulva. Tebbe és Thorp parancsra várt.

Hangya csöndben intett, hogy menjenek előre, és észrevett egy utat a sziklatető mélyedéseit védelmező apró, sárga virágokkal borított, tüskés bokrok csomói között. Az íjászokat jobbra küldte, hogy kövessék a szikla vonalát. Aztán ő, a Skót és az Atya bal felé kúszott középen, azon az ösvényen, amelyen a franciák is feljöttek; a füvet laposra döngölték a hajítógépek és a francia katonák. Egy mélyedésben húzták meg magukat. Hangya figyelte, ahogy Tebbe és Thorp elfoglalják a harcállásukat. Pár pillanatra még szünetet tartott, a lélegzetét számolva. A tengerpartról kiáltások hallatszottak – férfiak rikoltottak, mint a dühös sirályok.

Könnyű eső kezdett szemerkélni. A tenger felcsapódó permetje után szinte melegnek és frissítőnek tűnt. Az apró cseppek megtörték a felkelő nap fényét, apró, színes fényszilánkokat hozva létre a levegőben. Hangya intett az íjászoknak, majd elégedetten szemlélte, ahogy lőni kezdtek.

Tebbe és Thorp Essex partjaitól távol, a Foulness-sziget kis falvaiban nőtt fel, ahol a köd, a felcsapó hullámok és a harapós keleti szelek edzik meg az embereket; itt minden fiú íjjal a kezében válik felnőtté.

Most, a terep és a pozíciójuk nyújtotta fedezékben, elemükben voltak. Felváltva álltak fel, helyezték a nyílvesszőt a húrra, feszítettek, céloztak és lőttek – simán, kísérteties gyorsasággal.

Először a katapultot kezelő embereket vették célba. Tebbe lőtt először. A nyílvesszője tenyérnyivel vitorlázott el a francia feje fölött. Miután lebukott, Thorp célzott, Tebbe elhibázott lövését használta viszonyításként. Első nyílvesszőjét egyenesen a férfi mellkasába küldte. A férfi hátrazuhant, mintha egy öszvér rúgta volna szíven. Elterült a földön, a lába tehetetlenül rángatózott. Thorp lebukott, ekkor Tebbe pattant föl, célzott és lőtt újból. A francia csapat riadtan nézett körül, próbálták megállapítani az íjászok pozícióját, de az essexiek túl gyorsak voltak. Tebbe egy másik katapultkezelőt is leszedett, a nyílvessző kiszakította a szemgolyóját és mélyen behatolt a fejébe.

Kettőnek vége, gondolta Hangya. Most kezdődik a tánc.

Thorp és Tebbe, miközben a két következő lövését is leadta, kétszer hibázott, majd mindketten ugyanazt az íjászt találták el, egyszer combon, egyszer a hasán. A franciák megrémültek. Hirtelen abbamaradt a tengerpart felé irányított nyíl- és kőzáporuk, és igyekeztek fedezéket keresni.

Az egyik íjász egy hajítógép mögé bújt. Tebbe megfigyelte, hogyan húzza föl az íját, majd türelmesen várt, míg körbepillant a fakeret mögül, hogy előkészüljön a lövéshez. Abban a rövid pillanatban, amikor kiegyenesedett, Tebbe gyors egymásutánban két lövést adott le rá. A második átszakította a francia mellcsontját, aki nyögve roskadt össze.