Jeffrey Archer

A TIZENEGYEDIK PARANCSOLAT

Jeffrey Archer

A tizenegyedik
parancsolat

Harmadik, javított kiadás

A mű eredeti címe

The Eleventh Commandment

Copyright © 1998 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

DR. BORBÉLY SÁNDOR

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 702 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Neilnek és Monique-nak

Köszönetnyilvánítás

A könyv előkészítésében a következők nyújtottak nagy segítséget:

William Webster, a CIA és az FBI volt igazgatója,

Richard Thornburgh, az Egyesült Államok volt igazságügy-minisztere,

Samuel Berger nemzetbiztonsági tanácsadó,

Patrick Sullivan, az Egyesült Államok titkosszolgálatának washingtoni irodavezetője,

J. Patrick Durkin, a diplomáciai titkosszolgálat különleges ügynöke,

Melanne Verveer, Hillary Rodham Clinton kabinetfőnöke,

John Kent Cooke Jr., a Washington Redskins csapat tulajdonosa,

Robert Petersen, a szenátus sajtófelelőse,

Jerry Gallegos, a kongresszus sajtófelelőse,

King Davis, Sierra Madre (Kalifornia) rendőrfőnöke,

Mihail Pjotrovszkij, az Ermitázs és a Téli Palota igazgatója,

Dr. Galina Andrejeva, a Tretyjakov-képtár 18. és 19. századi osztályának igazgatója,

Alekszandr Novoszelov, az Orosz Föderáció washingtoni nagykövetének titkára,

Andrej Tyitov, valamint a szentpétervári maffia három tagja, akik nem járultak hozzá nevük közléséhez.

Malcolm Van de Riet, Timothy Rohrbaug, Nicole Radner, Robert Van Hoek, Phil Hochberg, David Gries, Judy Lowe, Philip Verveer, Nancy Henrietta, Lewis K. Loss, Darrel Green, Joan Komlos, Natasha Maximova, John Wood és Chris Ellis.

Különösen nagy köszönettel tartozom Janet Brownnak az elnöki vitákat felügyelő bizottságtól, valamint Michael Brewernek a Brewer Consulting Grouptól.

Első könyv
A csapatjátékos

1. fejezet

Abban a pillanatban, hogy kinyitotta az ajtót, megszólalt a riasztó.

Ami igencsak meglepő volt, mivel ekkora baklövést legfeljebb kezdőtől várna az ember, márpedig Connor Fitzgeraldot minden kollégája vérbeli profinak tartotta.

Arra számított, jó néhány percbe beletelik, mire a helyi policia kivonul a betörés színhelyére, a San Victorina negyedbe.

Egy-két óra hátravolt még a Brazília elleni éves rangadó kezdetéig, de Kolumbiában már a tévékészülékek fele bekapcsolva állt. Ha a kezdőrúgás után tört volna be a kis zálogházba, a rendőrség valószínűleg a füle botját sem mozgatja, míg a bíró le nem fújja a mérkőzést. Köztudomású volt, hogy a helybéli bűnözők úgy tekintik, a meccs ideje alatt másfél óráig szabad a vásár. Fitzgerald terveihez azonban feltétlenül szükség volt arra, hogy a rendőrség napokon át szorosan a nyomában legyen, mégse kapják el. Hetekbe, talán hónapokba is telik majd, míg rájönnek, valójában mi volt a szombat délutáni betörés jelentősége.

A riasztó csengője még mindig szólt, amikor Fitzgerald becsukta a hátsó ajtót, és átsietett a kis raktárhelyiségen, a boltocska elülső részébe. Ügyet sem vetett a polcokon sorakozó órákra, a celofánzacskókban őrzött smaragdokra, a mindenféle alakú és méretű aranytárgyakra, amelyek finom szövésű drótháló mögött voltak kiállítva. Mindegyiken kis cédula, rajta gondosan feltüntetve a név és a dátum, ameddig a megszorult tulajdonos kiválthatja a családi értéktárgyakat. Ritkán jött vissza értük bárki is.

Fitzgerald félrehúzta a raktárt az üzlethelyiségtől elválasztó gyöngyfüggönyt, és megállt a pult mögött. Tekintete megpihent egy ütött-kopott bőrtokon, amely a kirakat közepén díszelgett egy állványon. A fedelén megfakult aranyozással D. V. R. kezdőbetűk álltak. Fitzgerald mozdulatlanul várt néhány másodpercig, míg meg nem bizonyosodott róla, hogy senki nem jár az utcán a bolt előtt.

Amikor aznap délelőtt behozta a zálogházba a megrendelésre készült mesterművet, közölte a tulajdonossal, hogy még ma elutazik, és nem áll szándékában visszatérni Bogotába, úgyhogy nem kell megvárnia a szokásos hat hónapot, nyugodtan eladhatja a fegyvert. Fitzgeraldot nem lepte meg, hogy máris kint van a kirakatban. Ilyen remek darab valószínűleg nincs is több a városban.

Épp át akart mászni a pulton, amikor valaki elballagott az utcán a kirakat előtt. Fitzgerald megdermedt, de a fiatalember figyelmét teljesen lekötötte a bal füléhez szorított tranzisztoros rádió. Ha oda is pillantott volna, valószínűleg próbababának nézi a boltban álló figurát. Amint elhaladt, Fitzgerald átugrott a pulton, és a kirakathoz ment. Gyors pillantást vetett az utcára, de nem látott egy teremtett lelket sem. Felkapta az állványról a bőrtokot, aztán visszaugrott a pult mögé. Még egyszer hátrafordult, és kilesett az utcára, hogy biztosan nem volt-e szemtanúja a lopásnak.

Félrehúzta a gyöngyfüggönyt, és a hátsó kijárat felé igyekezett. Az órájára pillantott: a riasztó már kilencvennyolc másodperce szólt. Kilépett a sikátorba, és hegyezte a fülét. Ha meghallja egy rendőrautó szirénájának vijjogását, balra fordul, és azonnal eltűnik az üzlet mögött kanyargó sikátorok útvesztőjében. De a riasztó csengőjén kívül semmi más zaj nem verte fel a környék csendjét. Így aztán jobbra fordult, és könnyed léptekkel elsétált a Carrera Septima irányába.

A járda szélén először balra, majd jobbra pillantott, átvágott az autók között a gyér forgalomban, és átment a túloldalra. Egyszer sem nézett hátra. Aztán belépett egy zsúfolt kis étterembe, ahol szurkolók zajos csoportja vett körül egy nagy képernyős tévét.

Azok se nem láttak, se nem hallottak. Nem érdekelte őket semmi, csak Kolumbia tavalyi három gólja, melyekről vég nélküli ismétléseket adtak. Fitzgerald letelepedett egy sarokasztalnál. Habár innen nem látta tisztán a tévét, az utca túloldalára azonban nagyon is jól kilátott. A zálogház bejárata fölé kiakasztva kopott cégtábla hintázott a délutáni szellőben, J. Escobar. Monte de Piedad, establecido 1946 felirattal.

Eltelt jó néhány perc, mire csikorogva fékezett a bolt előtt egy járőrkocsi. Amikor Fitzgerald meglátta, hogy két rendőr belép a boltocskába, felállt az asztalától, és lezserül kisétált az étterem hátsó kijáratán a csendes szombat délutáni utcára. Leintette az első szembejövő taxit, és feltűnő dél-afrikai akcentussal azt mondta:

– El Belvedere, Plaza de Bolívar, por favor. – A sofőr kurtán bólintott, mintegy jelezve, hogy nem óhajt hosszabb társalgásba bonyolódni. Fitzgerald bemászott a rozoga sárga taxi hátsó ülésére, a sofőr pedig felhangosította a rádiót.

Fitzgerald megint az órájára nézett. Egy óra múlt tizenhét perccel. Néhány perc késésben van az eredeti tervhez képest. A beszéd már elkezdődött; de mivel mindig közel háromnegyed óráig tartott, még bőven volt ideje, hogy elintézze azt, amiért Bogotába jött. Kissé jobbra húzódott az ülésen, hogy a sofőr biztosan láthassa a visszapillantó tükörben.

Azt akarta, hogy ha majd a rendőrség nyomozni kezd, ne legyen hiány tanúkban, akik látták, és nagyjából ugyanazt a személyleírást adják róla: fehér férfi, ötven körül, hajszállal magasabb száznyolcvan centinél, talán kilencven kiló, borotválatlan, sötét, kócos haj, külföldire valló öltözék, idegenszerű, de nem amerikai kiejtés. Remélte, hogy legalább egy közülük felismeri a dél-afrikai akcentust. Fitzgerald mindig is remekül tudott akcentusokat utánozni. Gimnazista korában sokszor meggyűlt a baja amiatt, hogy a tanárait parodizálta.

A rádióban megállás nélkül nyilatkozott egyik futballszakértő a másik után, a meccs valószínű végeredményét jósolgatva. Fitzgerald igyekezett nem odafigyelni az idegen nyelvű szövegre, amit alig értett, habár korlátozott szókincse az utóbbi időben gyarapodott a falta, a fuera és a gol kifejezésekkel.

Amikor a kis Fiat tizenhét perc múlva lefékezett az El Belvedere előtt, Fitzgerald átnyújtott tízezer pesót, aztán gyorsan kiszállt, mielőtt a sofőr meg tudta volna köszönni a feltűnően busás borravalót. Persze nem mintha a bogotái taxisok arról lennének híresek, hogy túlzásba viszik a muchas gracias kifejezés használatát.

Fitzgerald felszaladt a hotel lépcsőin, elhaladt a libériás portás mellett, és bement a forgóajtón. Az előcsarnokban a recepcióspulttal szemben sorakozó liftekhez sietett. Pár pillanatig kellett csak várakoznia, a négy lift közül az egyik már le is érkezett a földszintre. Amikor szétnyílt az ajtó, belépett, és megnyomta a nyolcadik emelet gombját, majd villámgyorsan az ajtó zárógombját is, hogy senki ne léphessen be mellé. A nyolcadik emeleten végigsétált a süppedős szőnyeggel borított folyosón a 807-es szobáig. Plasztikkártyáját a zárba csúsztatta, és várta, hogy felgyulladjon a zöld lámpácska. Miután kinyílt az ajtó, kiakasztotta a Favor de no Molestar táblát a kilincsre, majd belépett, és elreteszelte az ajtót.

Ismét az órájára pillantott: huszonnégy perc múlva két óra. Úgy számított, a rendőrség mostanra már távozott a zálogházból. Nyilván úgy döntöttek, hogy tévedésből szólalt meg a riasztó. Valószínűleg felhívták Escobart vidéki házában, hogy tájékoztassák a betörésről, és megkérték, hogy ha majd hétfőn visszatért a városba, ellenőrizze, minden megvan-e. Csakhogy ő addigra már rég visszatette a kopottas bőrtokot a kirakatba. Hétfő reggel Escobar nem fog más hiányt találni, mint az egy-két zacskónyi csiszolatlan smaragdot, amit a rendőrök zsebre vágtak. Mennyi időbe telik, mire rájön, hogy egy kis apróság mégis hiányzik? Egy nap? Egy hét? Egy hónap? Fitzgerald úgy döntött, megpróbál majd egy-két nyomot hagyni, hogy kicsit felgyorsítsa a dolgokat.

Levette a zakóját, egy szék támlájára terítette, aztán felemelte a tévé távirányítóját a kisasztalról. Bekapcsolta a készüléket, és leült a kanapéra. A képernyőn Ricardo Guzman arca jelent meg.

Fitzgerald tudta, hogy Guzman jövő áprilisban betölti az ötvenet, de száznyolcvanöt centis termetével, dús, fekete hajával és délceg tartásával akár azt is elhitette volna az őt csodáló tömeggel, hogy még negyven sincs. Na persze a kolumbiaiak nemigen várják el a politikusaiktól, hogy bármiben is igazat mondjanak.

A közelgő elnökválasztáson legesélyesebb jelöltként induló Ricardo Guzman a New York-i kokainforgalom nyolcvan százalékát a kezében tartó, évente egymilliárd dollár bevétellel rendelkező Cali kartell főnöke volt. Senki nem tudta, hogy a Manhattanben elkövetett gyilkosságok közül hány írható a kartell számlájára. Persze mindezek az információk Kolumbia három országos napilapjában sohasem jelentek meg, talán azért, mert az ország legtöbb újságja Guzman kezében volt.

– Elnökké választásom után a legelső dolgom az lesz, hogy államosítom azokat a cégeket, ahol amerikaiaké a részvénytöbbség!

A nem túl népes tömeg, amely betöltötte a Plaza de Boliváron a kongresszus épületének lépcsőit, kitörő lelkesedéssel éljenzett. Ricardo Guzmannak a tanácsadói újra meg újra elmondták, hogy csak időpocsékolás a meccs napján bármiféle beszédet tartani, de ő nem hallgatott rájuk. Arra számított, hogy tévénézők milliói fogják a csatornákat váltogatni a meccs előtt, és ha csak egy-két percre is, mindenképpen belehallgatnak a beszédébe. Aztán alig egy óra múlva meglepetten láthatják majd, amint megjelenik a zsúfolt stadionban. Guzmant untatta a futball, de tudta, hogy ha egy-két perccel a hazai csapat pályára lépése előtt bevonul a stadionba, ez jó alkalom lesz arra, hogy elvonja a tömeg figyelmét Antonio Herreráról, a jelenlegi alelnökről, legfőbb riválisáról. Herrera a VIP-páholyban fog ülni, Guzman azonban a lelátó közepén, az egyik kapu mögött. Ezzel is azt akarta kifejezni, hogy ő egy a nép fiai közül.

Fitzgerald úgy számított, még hat perc lehet hátra Guzman mondandójából. Már vagy tucatszor hallotta tőle ugyanezt a beszédet, zsúfolt termekben, félig üres kocsmákban, utcasarkokon, egyszer még egy buszpályaudvaron is, ahol egy nyitott busz hátulján állva szónokolt a választópolgároknak.

Fitzgerald az ölébe fektette a kopottas bőrtokot.

– ...Antonio Herrera nem liberális jelölt – sziszegte gúnyosan Guzman –, hanem az amerikaiak jelöltje! Nem több, mint egy hasbeszélő bábuja, minden szavát a Fehér Házból diktálják! – A tömeg éljenzett.

Még öt perc, számolgatott magában Fitzgerald. Kinyitotta a tokot, és lenézett a Remington 700-asra, amelyet alig néhány órára adott csak ki a kezéből.

– Hogy merészelik az amerikaiak azt feltételezni, hogy mi mindig úgy táncolunk, ahogy ők fütyülnek? – ordította Guzman. – És csak azért, mert mindenható atyaúristennek képzelik a dollárjukat! – A tömeg még hangosabban éljenzett, Guzman pedig előhúzott a zsebéből egy egydolláros bankjegyet, és darabokra szaggatta George Washington arcképét.

– Egyvalamiről biztosíthatlak benneteket! – folytatta, konfettiként szétszórva az emberek feje fölött az apró, zöld fecniket.

– Isten nem amerikai – mormogta előre Fitzgerald.

– Isten nem amerikai! – ordította Guzman.

Fitzgerald óvatosan kivette a McMillan puskatust a bőrtokból.

– Két hét múlva Kolumbia polgárai előtt lehetőség nyílik arra, hogy kinyilvánítsák véleményüket! – ordította Guzman.

– Négy perc – mormolta Fitzgerald, felpillantott a tévére, és utánozta a jelölt mosolyát. Kivette a helyéről a rozsdamentes acél Hart csövet, és a puskatusra csavarta. Mint kesztyű a kézre, úgy simult rá.

– A világpolitikai csúcstalálkozókon Kolumbia ismét ott ülhet a tárgyalóasztalnál, és nem csak az újságokban olvashatunk róluk másnap. Egy év múlva az amerikaiak már nem úgy fognak kezelni minket, mint harmadik világbeli országot, hanem mint egyenrangú partnert!

A tömeg felmorajlott, Fitzgerald pedig kiemelte a Leupold 10 célzókészüléket a tokból, és belecsúsztatta a két kis vájatba a puskacső tetején.

– Száz napon belül olyan változásokat tapasztalhattok majd az országban, amilyeneket Herrera száz év alatt sem tudna végrehajtani. Mert ha én leszek az elnök...

Fitzgerald lassan a vállának támasztotta a Remington 700-ast. Úgy simult hozzá, mintha régi jó barátja lenne. De hát az is volt: a legapróbb alkatrészig az ő igényei szerint, kézi munkával készült.

A teleszkópot a tévéképernyőre irányította, és a célkeresztek sorát addig igazgatta, míg egy centivel az elnökjelölt szíve fölé kerültek.

– ...legyőzzük az inflációt...

Még három perc.

– ...legyőzzük a munkanélküliséget...

Fitzgerald kieresztette a benn tartott levegőt.

– ...és így legyőzzük a nyomort is!

Fitzgerald lassan háromig számolt magában, aztán lágyan meghúzta a még töltetlen fegyver ravaszát. Alig hallotta a halk kattanást a tömeg éljenzésétől.

Leeresztette a puskát, felállt az ágyról, és letette az üres bőrtokot. Még másfél perc, mielőtt Guzman belekezdene Tom Lawrence, az amerikai elnök rituális gyalázásába.

Fitzgerald kivett egy lövedéket a bőrtok oldalsó kis zsebéből. Felnyitotta a tárat, belecsúsztatta a golyót, aztán egy határozott mozdulattal bekattintotta.

– Ez lesz Kolumbia polgárainak utolsó esélye, hogy jóvátegyék a múlt hibáit – harsogta Guzman, minden szóval magasabbra emelve hangját. – Egyvalamiben biztos vagyok...

– Egy perc – mormolta Fitzgerald. Guzman beszédének utolsó egy percét szóról szóra, betéve tudta. Elfordult a tévé képernyőjétől, és lassan a franciaablakhoz sétált.

– ...nem szabad elszalasztanunk ezt a soha vissza nem térő alkalmat.

Fitzgerald félrehúzta a csipkefüggönyt, és lenézett a Plaza de Bolívar északi felére. Az elnökjelölt a kongresszus épületének legfelső lépcsőfokán állt. Épp készült bevetni a kegyelemdöfést.

Fitzgerald türelmesen várt.

– Viva la Colombia! – harsogta Guzman. – Viva la Colombia! – visszhangozta a megmámorosodott tömeg, amelynek soraiban stratégiai helyeken álltak Guzman fizetett emberei.

– Én szeretem a hazámat! – jelentette ki a jelölt. Még fél perc volt hátra a beszédből. Fitzgerald széttárta az ablak szárnyait.

Guzman hangja suttogássá halkult.

– És ez az egyetlen oka, amiért elnökként akarom szolgálni ezt az országot.

Fitzgerald lassan ismét a vállához emelte a puskát. A téren minden tekintet a jelöltre szegeződött, aki azt kiáltotta:

– Dios guarde a la Colombia! – Az ordítás fülsiketítővé vált, ahogy Guzman magasba emelte két karját, a tömeg pedig visszhangozta: Dios guarde a la Colombia! Guzman másodpercekig győzedelmes mozdulattal a magasban tartotta karját, ahogy minden beszéde végén. És mint mindig, néhány pillanatig teljesen mozdulatlan maradt.

Fitzgerald egy sorba állította az apró célkereszteket, egy centivel a jelölt szíve fölé, aztán lassan kiengedte a levegőt. Bal kezének ujjai összeszorultak a puska körül.

– Egy... kettő... három – suttogta halkan, aztán lágy mozdulattal meghúzta a ravaszt.

Guzman arcán még ott volt a mosoly, amikor a golyó a mellkasába csapódott. Egy másodperccel később összecsuklott, mint egy marionettbábu, amelynek elnyisszantották a madzagját. Mindenfelé csontszilánkok és húscafatok röpködtek szét, a Guzmanhoz legközelebb állókat vér fröcskölte be. Az utolsó, amit Fitzgerald látott belőle, a széttárt karja volt, mintha egy láthatatlan ellenségnek adná meg magát.

Fitzgerald leeresztette a válláról a puskát, aztán gyorsan becsukta az erkélyajtót. Végrehajtotta a megbízatását.

Most már csak arra kell ügyelnie, hogy meg ne szegje a tizenegyedik parancsolatot.

2. fejezet

– Küldjek részvéttáviratot a családjának? – kérdezte Tom Lawrence.

– Nem szükséges, elnök úr – felelte a külügyminiszter. – Azt hiszem, ezt inkább a nemzetközi ügyek titkárára kellene hagyni. Most már bizonyosnak látszik, hogy Antonio Herrera lesz a következő kolumbiai elnök, úgyhogy a jövőben csak vele lesz majd dolga.

– Ön vesz részt a temetésen, vagy küldjem az alelnököt?

– Én azt tanácsolnám, egyikünket sem – felelte a külügyminiszter. – Bogotái nagykövetünk megfelelően képviselheti az országot. Mivel a temetés ezen a hétvégén lesz, nem is várhatják tőlünk, hogy ilyen rövid időn belül szabaddá tegyünk egy magasabb rangú politikust.

Az elnök bólintott. Már hozzászokott, hogy Larry Harrington mindent a lehető legtárgyilagosabban közelít meg, beleértve a haláleseteket is. Eltűnődött, vajon hogy viselkedne a külügyminiszter, ha ő maga esne egy gyilkos merénylet áldozatául.

– Ha van egy perce, elnök úr, szeretném röviden vázolni jelenlegi kolumbiai politikánkat. A sajtó esetleg kérdezősködni fog majd, hogy nem volt-e valami közünk a...

Az elnök épp közbe akart vágni, amikor kopogtattak az ajtón, és belépett Andy Lloyd.

Ezek szerint pontban tizenegy óra van, gondolta az elnök. Amióta Lloyd lett a kabinetfőnöke, nem volt szüksége órára.

– Most nem érek rá, Larry – mondta az elnök a külügyminiszternek. – Rögtön kezdődik a sajtótájékoztató a nukleáris, biológiai, vegyi és hagyományos fegyverzet csökkentéséről szóló törvényjavaslattal kapcsolatban. Nem hiszem, hogy túl sok újságírót érdekelne egy elnökjelölt meggyilkolása egy olyan országban, amelyről, legyünk őszinték, a legtöbb amerikai azt sem tudja, hol kell keresni a térképen.

Harrington nem felelt semmit. Úgy érezte, nem az ő dolga emlékeztetni az elnököt, hogy a legtöbb amerikai Vietnámot sem tudta volna elhelyezni a térképen annak idején. Miután Andy Lloyd belépett a szobába, Harrington tudta, hogy most már csak akkor foglalhatná le ő az elnök figyelmét, ha bejelentené, hogy kitört a harmadik világháború. Kurtán biccentett Lloydnak, és kisétált az Ovális Irodából.

– Nem is tudom, miért neveztem ki ezt az embert – jegyezte meg Lawrence, a csukott ajtóra szegezve tekintetét.

– Larrynek köszönheted Texas szavazatait, amikor a közvélemény-kutatások azt mutatták, hogy a déliek csak egy északi fajankónak tekintenek, aki akár egy homoszexuálist is képes lenne kinevezni a vezérkar főnökéül.

– Talán igen – mondta Lawrence. – Ha úgy gondolnám, hogy ő a legmegfelelőbb ember.

Tom Lawrence leginkább azért ajánlotta fel régi barátjának a fehér házi kabinetfőnök posztját, mert harminc év után nem voltak titkaik egymás előtt. Andy mindig mindent nyíltan megmondott, köntörfalazás és hátsó szándék nélkül. Ez a remek tulajdonsága biztosította, hogy őt magát soha ne válasszák meg semmiféle magas politikai posztra, és így senki nem is tekintette a riválisának.

Az elnök kinyitott egy Sürgős! feliratú kék dossziét, amelyet Andy reggel adott be neki. Gyanította, egész éjszaka ébren volt, hogy előkészítse az anyagot. Elkezdte átolvasni a kérdéseket, amelyekről Andy úgy gondolta, hogy felmerülhetnek a déli sajtótájékoztatón.

Mennyit tudunk megtakarítani az adófizetők pénzéből ezzel a törvényjavaslattal?

– Gondolom, szokás szerint Barbara Evans teszi majd föl az első kérdést – mondta Lawrence, felpillantva a dossziéból. – Van valami tipped, hogy mi lesz az?

– Nincs – felelte Lloyd. – De mivel azóta erőlteti a fegyverzetcsökkentési törvényjavaslatot, amióta legyőzted Gore-t New Hampshire-ben, szerintem most igazán nem lehet semmi kifogása.

– Ez igaz. De ez még nem feltétlenül akadályozza meg abban, hogy valami kínosat kérdezzen.

Andy egyetértően bólintott.

Hány amerikai fogja elveszíteni az állását ennek következtében?

Lawrence felnézett.

– Van valaki, akit mindenképp kerüljek el?

– Az összes többi nyavalyás firkászt – vigyorgott Lloyd. – De Phil Ansachnak mindenképpen adj szót, mielőtt berekesztenéd a tájékoztatót.

– Miért épp neki?

– Eddig minden fázisban támogatta a törvényjavaslat előkészítését, és ma este részt vesz a hivatalos vacsorán is.

Az elnök elmosolyodott és bólintott, majd végighúzta a mutatóujját a várható kérdések során. A hetediknél megállt.

Nem újabb példája-e ez annak, hogy Amerika veszít az erejéből és tekintélyéből?

Az elnök felnézett Lloydra.

– Néha az az érzésem, mintha még mindig a vadnyugat hőskorában élnénk, már ahogy egyesek a kongresszusban reagáltak a törvényjavaslatra.

– Egyetértek. De az amerikaiak negyven százaléka még mindig az oroszokat tartja legfőbb ellenségünknek, és közel harminc százalék arra számít, hogy még az ő életükben ki fog törni a háború.

Lawrence halkan káromkodott egyet, aztán végigsimított sűrű, korán őszülő haján. Tovább böngészte a kérdéseket, és megtorpant a tizenkilencediknél.

– Vajon meddig fognak még nyaggatni azzal, hogy annak idején elégettem a behívómat?

– Ha jól sejtem, addig, amíg az elnök a hadsereg főparancsnoka – vágta rá Andy.

Az elnök motyogott valamit, és megnézte a következő kérdést. Megint felpillantott.

– Ugyan már, csak nincs komoly esélye annak, hogy Viktor Zerimszkij lesz a következő orosz elnök?

– Talán nincs – felelte Andy –, de a legutóbbi közvélemény-kutatások szerint már a harmadik helyen áll, és habár még mindig elég jól le van maradva Csernopov miniszterelnök és Borogyin tábornok mögött, a szervezett bűnözéssel szembeni kemény álláspontja sokat javított a pozícióján. Főleg, mivel az oroszok nagy része úgy hiszi, hogy Csernopovot az orosz maffia pénzeli.

– Na és a tábornok?

– Egyre gyengül a pozíciója, mivel az orosz hadseregben hónapok óta nem fizetnek egy fillért sem. A sajtó szerint a katonák már az egyenruhájukat árulják a turistáknak az utcán.

– Hála istennek, hogy van még pár év a választásokig! Ha úgy nézne ki, hogy ennek a fasiszta Zerimszkijnek csak a leghalványabb esélye is van rá, hogy Oroszország elnöke legyen, akkor a fegyverzetcsökkentési törvényt már az első lépésben leszavaznák mindkét házban.

Lloyd bólintott, Lawrence pedig lapozott. Az ujját továbbhúzta a kérdések listáján. A huszonkilencediknél ismét megállt.

– A kongresszus hány tagjának körzetében van hadiüzem vagy -támaszpont? – kérdezte Lloydtól.

– Hetvenkét szenátor és kétszáztizenegy kongresszusi képviselő – válaszolt Lloyd, anélkül hogy belepillantott volna a saját dossziéjába. – Legalább hatvan százalékukat meg kell győzni, hogy támogassák a javaslatot. Feltételezve persze, hogy számíthatunk Bedell szenátor szavazatára.

– Frank Bedell már akkor is követelte a fegyverzetcsökkentést, amikor én még gimnazista voltam Wisconsinban – jegyezte meg az elnök. – Nincs más választása, mint hogy támogasson.

– Bedellnek az a baja, hogy a törvényjavaslat nem elég radikális. Épp nemrégiben követelte, hogy több mint ötven százalékkal csökkentsük a védelmi kiadásokat.

– És ezt mégis hogy gondolja?

– Úgy, hogy kilépünk a NATO-ból, és hagyjuk, hogy az európaiak gondoskodjanak a saját védelmükről.

– De hát ez teljesen irreális! – mondta Lawrence. – Ezt még az Amerikaiak a Demokráciáért szervezet is ellenezné.

– Ezt te is tudod, én is tudom, és azt gyanítom, még a tisztelt szenátor úr is tudja. De ez nem akadályozza meg abban, hogy minden tévécsatornának nyilatkozzon Bostontól Los Angelesig, és azt hajtogassa, hogy az ötvenszázalékos védelmikiadás-csökkentés finanszírozná Amerika minden egészségügyi és nyugdíjproblémáját.

– Örülnék, ha Bedell legalább annyit aggódna a nemzet biztonságáért, mint az egészségéért – sóhajtott Lawrence. – Mit válaszoljak erre a kérdésre, Andy?

– Agyondicséred a szenátor fáradhatatlan munkálkodását, amit a nyugdíjasok érdekében végzett. Aztán kijelented, hogy ameddig te vagy a hadsereg főparancsnoka, addig az Egyesült Államok nem fogja gyengíteni a védelmét. A legfőbb célkitűzésed mindig is az lesz, hogy Amerika maradjon a földkerekség legerősebb állama, és a többi és a többi. Úgy biztosíthatjuk Bedell szavazatát, és talán a mi oldalunkra állíthatunk egy-két bizonytalankodót.

Az elnök vetett egy pillantást az órájára, aztán a harmadik oldalra lapozott. Hatalmasat sóhajtott, amikor a harmincegyedik kérdéshez érkezett.

Hogy akarja megszavaztatni ezt a törvényjavaslatot, amikor a demokratáknak sem a szenátusban, sem a kongresszusban nincs többségük?

– Oké, Andy, erre mit feleljek?

– Azt, hogy az aggódó amerikaiak egyértelműen kinyilvánították megválasztott képviselőiknek mindenütt az országban, hogy rég esedékes lenne ez a törvényjavaslat, amelyet a józan ész diktál.

– Andy, ezt már a múltkor is elsütöttem. A kábítószer-ellenes törvényjavaslatnál, nem emlékszel?

– De, emlékszem. És a közvélemény támogatta is a javaslatot.

Lawrence megint mélyet sóhajtott.

– Bárcsak egy olyan ország élén állhatnék, ahol nincsenek folyton választások, és nem nyaggatnak az újságírók, akik meg vannak győződve róla, hogy sokkal jobban értenek az egészhez, mint a demokratikusan megválasztott kormány!

– Még az oroszoknak is hozzá kell szokniuk, hogy a sajtó mindenbe beleüti az orrát – mondta Lloyd.

– Ki gondolta volna, hogy egyszer még ezt is megérjük? – Lawrence közben elérkezett az utolsó kérdéshez. – Nekem az az érzésem, ha Csernopov megígérné az orosz választóknak, hogy többet költ majd az egészségügyre, mint a védelemre, elsöprő győzelmet aratna.

– Talán igen – felelte Lloyd. – De abban is biztos lehetsz, hogy ha Zerimszkij győz, nem kórházakat fog építgetni, hanem az orosz nukleáris arzenált.

– Ez biztos – bólintott az elnök. – De hát úgysincs semmi esélye, hogy azt az őrültet megválasszák!

Andy Lloyd erre nem mondott semmit.

3. fejezet

Fitzgerald tudta, hogy a következő húsz percben fog eldőlni a sorsa.

Gyorsan a szoba túlsó végébe ment, és a tévére pillantott. A tömeg a szélrózsa minden irányába menekült a térről. A lelkes éljenzés egyik pillanatról a másikra vak pánikba fulladt. Ricardo Guzman két tanácsadója a holttest fölé hajolt.

Fitzgerald a bőrtok belső zsebébe dugta a használt tárat. Vajon a zálogház tulajdonosa felfedezi-e, hogy az egyik golyót kilőtték?

A tér túlsó felén rendőrautók szirénája harsant a kiáltozó tömeg zajába vegyülve. Most bezzeg sokkal gyorsabbak voltak, mint a betörésnél.

Fitzgerald behelyezte a célzókészüléket a tok kis bemélyedésébe. Lecsavarta a csövet, és a puskatust is visszafektette a helyére.

Még egyszer a tévére pillantott, figyelte, ahogy a rendőrök elárasztják a teret, mint a hangyák. Fogta a bőrtokot, a tévé tetején lévő hamutartóból zsebre vágott egy doboz gyufát, amelyen a szálloda emblémája díszelgett, és az ajtóhoz ment.

Végignézett az üres folyosón, aztán gyors léptekkel a személyzeti lift felé igyekezett. Többször is megnyomta a hívógombot. A tűzlépcsőhöz vezető ajtót kinyitotta, még mielőtt elindult volna a zálogházba, de tudta, ha rákényszerülne, hogy a pótterv szerint arrafelé meneküljön, valószínűleg már rendőrök várnák a rozoga fémlépcső alján, nem pedig egy Rambo-stílusú helikopter zúgó rotorral, amivel elmenekülhetne a dicsőségbe, miközben golyók süvítenének el a füle mellett, mindent eltalálva, kivéve őt. Nem, ez itt a való világ.

Amikor a súlyos liftajtó széttárult, Fitzgerald szembetalálta magát egy vörös libériás, fiatal pincérrel, aki egy telepakolt tálcán ebédet vitt. Nyilván sorsot húztak, hogy ki maradjon bent ma dolgozni, és ő lett a szerencsétlen vesztes, aki nem nézhette a meccset.

A pincér arcán meglepetés tükröződött, amikor egy vendéget látott meg a személyzeti liftnél.

– No, señor, perdone, no puede entrar – próbálta magyarázni, miközben a férfi elrohant mellette. A vendég azonban megnyomta a Planta Baja feliratú gombot, és az ajtó már be is zárult, mielőtt a pincér tovább magyarázhatta volna, hogy ez a lift a konyhában köt ki.

Amikor leért a földszintre, Fitzgerald fürgén átmanőverezett a rozsdamentesacél tetejű asztalok között, amelyeken az hors d’oeuvre-ök mellett pezsgőspalackok sorakoztak, arra az esetre, ha a hazai csapat nyerne. Elért a helyiség túlsó végébe, átsietett a lengőajtón, és már el is tűnt, még mielőtt bárkinek eszébe jutott volna megkérdezni, mit keres itt. Végigszaladt a halványan megvilágított folyosón – előző este kicsavarta a legtöbb villanykörtét – az ajtóhoz, amely a hotel föld alatti parkolójába vezetett.

A kabátja zsebéből előhúzott egy nagy kulcsot, belépett az ajtón, majd bezárta maga után. Egyenesen egy kis fekete Volkswagenhez sietett, amely a legeldugottabb zugban parkolt. Kivett egy másik kulcsot a nadrágzsebéből, kinyitotta a kocsi ajtaját, beült a volánhoz, a bőrtokot maga mellé fektette a másik ülésre, és indított. Pár másodpercig túráztatta a motort, mielőtt egyesbe kapcsolt volna.

Kényelmesen végiggördült a hosszú sorokban parkoló autók között, és felhajtott a meredek rámpán, amely az utcára vezetett. A rendőrök épp egy ott parkoló kocsival voltak elfoglalva, és még csak felé sem pillantottak. Balra kanyarodott, és lassan elhajtott a Plaza de Bolívarral ellentétes irányba.

Hirtelen sziréna vijjogása ütötte meg a fülét. Belenézett a visszapillantó tükörbe: két, villogó kék lámpákkal száguldó motoros rendőrt látott meg. Félrehúzódott, és utat engedett a mentőautónak, amely Guzman élettelen testét szállította.

A következő mellékutcánál balra kanyarodott, és hosszú, kacskaringós útvonalon hajtott a zálogház felé. Huszonnégy perccel később befordult egy kis sikátorba, és egy teherautó mögött leparkolt. Fogta a kopott bőrtokot, és kiszállt. A kocsit nem zárta be, két perc múlva úgyis itt lesz. Gyors pillantással ellenőrizte a sikátort. Sehol senki.

Amikor belépett a hátsó ajtón, ismét megszólalt a riasztó. De most cseppet sem aggasztotta, hogy túl gyorsan a helyszínre érkezne a járőrkocsi. A rendőrségnek pillanatnyilag épp elég dolga van – egyrészt a stadionban, ahol alig félóra múlva kezdődik a meccs, másrészt a Plaza de Bolívar környékén, ahol nyilván letartóztatnak boldog-boldogtalant, akit csak ott találnak.

Fitzgerald becsukta maga mögött a bolt ajtaját. Ismét átsietett a hátsó raktárhelyiségen, és a gyöngyfüggönyt félrehúzva megállt a pult mögött. Vetett egy pillantást a kirakaton át az utcára, nem jár-e arra valaki, aztán visszahelyezte a kopottas bőrtokot a helyére, az állványra.

Amikor Escobar hétfőn reggel visszatér a boltba, vajon mennyi idő múltán fedezi fel, hogy a hatos tárból egy magnum lövedék hiányzik? És veszi-e magának a fáradságot, hogy ezt közölje a rendőrséggel?

Fitzgerald másfél perccel később már ismét a Volkswagen volánja mögött ült. Még mindig hallotta a vijjogó szirénát, amikor kihajtott a főutcára, és követni kezdte az Aeropuerto El Dorada felé irányító táblákat. Senki sem mutatta a legcsekélyebb érdeklődést sem iránta. Hiszen éppenhogy elkezdődött a meccs. Különben is, milyen összefüggés lehet a San Victorina negyedben lévő zálogházban megszólaló riasztó és egy elnökjelöltnek a Plaza de Bolívaron történt meggyilkolása között?

Amikor kiért a sztrádára, végig a középső sávban maradt, és vigyázott, hogy véletlenül se lépje át a sebességhatárt. Több rendőrautó is elszáguldott vele szemben, a városközpont felé. Még ha valamelyik meg is állítaná, hogy ellenőrizzék az iratait, mindent rendben találnának. A hátsó ülésen heverő bőröndből sem derülne ki más, mint hogy üzletember, aki bányafelszerelésekkel jött üzletelni Kolumbiába.

A repülőtéri kijáratnál lekanyarodott a sztrádáról. Négyszáz méter után hirtelen jobbra húzódott, és bekanyarodott a San Sebastian Hotel előtti parkolóba. Kinyitotta a kesztyűtartót, és kivette belőle telebélyegzett útlevelét. A gyufával, amelyet az El Belvedere Hotelből hozott el, meggyújtotta a Dirk van Rensberg névre szóló okmányt. Amikor már majdnem a körmére égett, kinyitotta a kocsi ajtaját, a földre ejtette az útlevél elszenesedett maradékát, és rátaposott, hogy eloltsa a tüzet. Vigyázott, hogy a dél-afrikai címer épségben maradjon a borítón. A gyufát az anyósülésre dobta, hátulról kivette a bőröndjét, és becsapta a kocsi ajtaját. A kulcsot benne hagyta. Elindult a szálloda bejárata felé, és Dirk van Rensberg útlevelének maradványait meg a nagy, súlyos kulcsot belepottyantotta a lépcső alján álló szemetesbe.

Egy csoport japán üzletember nyomában besietett a forgóajtón, és szorosan a sarkukban is maradt, ahogy a nyitott ajtóval várakozó lift felé sereglettek. Ő szállt ki egyedül a harmadik emeleten. Egyenesen a 347-es szoba felé indult, kivett a zsebéből egy plasztikkártyát, és kinyitotta az ajtót. A bőröndöt az ágyra dobta, és az órájára pillantott. Egy óra tizenhét perce van a gép indulásáig.

Levette a zakóját, az egyetlen székre terítette, aztán kinyitotta a bőröndöt, elővette a tisztálkodószereit, és eltűnt a fürdőszobában. Várnia kellett egy kicsit, míg a víz elég meleg lett, aztán bedugaszolta a mosdókagylót. Közben levágta a körmét, aztán jó alaposan lesikálta a kezét, mint egy operációra készülődő sebész.

Húsz percbe telt, míg eltávolította az egyhetes szakáll utolsó nyomát is, és több adag sampon kellett, míg a haja visszanyerte eredeti hullámosságát és homokszőke színét.

Amennyire tudott, megtörülközött az egyetlen vékony szállodai törülközővel, aztán visszament a hálószobába, és tiszta alsónadrágot vett. A szoba túlsó végében álló komódhoz ment, kihúzta a harmadik fiókot, és kicsit kotorászott benne. Hamar megtalálta a fölötte lévő fiók aljára ragasztott csomagocskát. Noha több napra üresen hagyta a szobát, nagyon remélte, senki nem akadt rá a rejtekhelyre.

Kinyitotta a barna borítékot, és gyorsan ellenőrizte a tartalmát. Másik útlevél, másik álnév. Ötszáz dollár használt bankjegyekben, és egy első osztályú repülőjegy Fokvárosba. A menekülő bérgyilkosok ritkán utaznak első osztályon. Öt perccel később távozott a szobából. Piszkos ruháit szétszórva hagyta a padlón, és az ajtókilincsre kiakasztotta a Favor de no Molestar táblát.

Lifttel lement a földszintre. Nagyon remélte, senkinek nem fog feltűnni a kék inget, csíkos nyakkendőt és szürke flanelnadrágot viselő, ötven körüli férfi. Kilépett a liftből, átsétált a hallon, de nem ment a recepcióspulthoz, hogy kijelentkezzen. Amikor nyolc nappal korábban megérkezett, előre kifizette a szobát, készpénzzel. A minibár tartalmához nem nyúlt, a szobapincért egyszer sem hívta, nem telefonált sehová, nem nézett meg egy filmet sem. Nem lesznek extra költségek a számláján.

Mindössze két percet kellett várnia a repülőtéri buszra, amely a szálloda bejárata előtt állt meg. Az órájára nézett. Negyvenhárom perc a felszállásig. Egyáltalán nem félt tőle, hogy lekési az Aeroperu Limába tartó 63-as járatát. Biztos volt benne, hogy egy ilyen napon semmi nem indul pontosan.

Amikor leszállt a buszról a repülőtérnél, lassan ballagott a beszállópult felé. Egyáltalán nem lepte meg, amikor közölték, hogy a limai járat több mint egy óra késéssel indul. A zsúfolt váróteremben több rendőr cirkált, szemmel tartva az utasokat, és habár Fitzgeraldot többször megállították és kikérdezték, sőt kétszer a bőröndjét is átkutatták, végül minden további nélkül eljutott a 47-es kapuig.

Lelassította a lépteit, amikor meglátta, hogy a repülőtér biztonsági emberei elvonszolnak két hátizsákos turistát. Eltűnődött, vajon hány egyhetes szakállt viselő, fehér bőrű turista fogja a fogdában tölteni a mai éjszakát.

Amikor beállt az útlevélvizsgálathoz kanyargó sorba, halkan motyogva párszor elismételgette magában a nevét. Aznap már a harmadik álnév. A kis üvegfalú kuckóban ülő kék egyenruhás vámtiszt kinyitotta az új-zélandi útlevelet, és alaposan szemügyre vette a fényképet, amely tagadhatatlanul azt az elegánsan öltözött úriembert ábrázolta, aki előtte állt. Visszaadta az útlevelet, és Alistair Douglas christchurchi építészmérnök átsétált a váróterembe. Hosszas várakozás után végre bemondták, hogy a gép rövidesen indul. Mr. Douglast egy légiutas-kísérő vezette a helyére az első osztályon.

– Egy pohár pezsgőt, uram?

Fitzgerald megrázta a fejét.

– Nem, köszönöm. Csak egy szénsavmentes ásványvizet kérek – felelte, próbálgatva az új-zélandi kiejtést.

Becsatolta az övét, hátradőlt, és úgy tett, mintha a légitársaság magazinját olvasgatná, miközben a gép lassan gördülni kezdett a kissé zötyögős kifutópályán. Mivel előttük hosszú sorban várakoztak a gépek a felszállásra, bőven volt ideje, hogy kiválassza az étlapról, mit kérjen enni, és milyen filmet szeretne megnézni. Amikor a kerekek felemelkedtek a betonról, Fitzgerald lazítani kezdett, aznap először.

Miután elérték a repülési magasságot, letette a magazint, lehunyta a szemét, és azon kezdett gondolkozni, mi lesz a dolga, ha majd végre megérkezik Fokvárosba.

– Itt a kapitány beszél – szólalt meg hirtelen egy komoly hang. – Olyasmit kell közölnöm, amiről tudom, hogy sokak számára óriási megrázkódtatás lesz. – Fitzgerald felkapta a fejét. Nem örült volna, ha visszafordulnak Bogotába. – Sajnálattal kell bejelentenem, hogy ma tragikus esemény történt Kolumbiában.

Fitzgerald az ülés karfájába kapaszkodott, és igyekezett lassan és mélyeket lélegezni.

A kapitány egy pillanatnyi habozás után komor hangon folytatta:

– Barátaim, Kolumbia népét óriási csapás érte. Válogatottunk 2:1-es vereséget szenvedett Brazília csapatától.

Az utastérben hangos morajlás támadt, mintha ennél azt is szívesebben hallották volna, hogy a gép pillanatokon belül egy hegynek ütközik. Fitzgerald ajkán halvány mosoly suhant át.

A légiutas-kísérő ismét megjelent.

– Esetleg most egy italt, Mr. Douglas?

– Köszönöm – felelte Fitzgerald. – Azt hiszem, mégiscsak kérném azt a pezsgőt!