FORDÍTOTTA
NESET ADRIENN

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű

Tess Sharpe: The Girls I’ve Been

Copyright © 2021 by Tess Sharpe

All rights reserved including the right of reproduction
in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons,
an imprint of Penguin Young Readers Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Neset Adrienn, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 151 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztő: Garamvölgyi Katalin

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A lányoknak, akik megmentettek:

Elizabeth May-nek, Franny Gaede-nek
és Mercedes Marksnak.

Szívem minden szeretetével,

T/N

ELSŐ RÉSZ
Az igazság fegyver
(Az első 87 perc)

1
Augusztus 8., 9:09

Húsz perc lesz az egész.

Legalábbis ezt mondtam magamnak, amikor aznap reggel felébredtem. Csak húsz perc az egész. Találkozunk a bank parkolójában, bemegyünk, befizetjük a pénzt, és kínos lesz, nagyon kínos, de nem fog húsz percnél tovább tartani.

Túlélek húsz percet az expasimmal és az új csajommal. Kibírom ezt a kis kellemetlenséget. Hiszen piszok kemény csaj vagyok.

Még fánkot is vettem, mert arra gondoltam, talán segít elsimítani a dolgokat. Ugyanis tegnap este épp csókolóztunk (valamivel több is történt), amikor drámai módon lebuktunk. Értem én, hogy olajban sült tésztával nem lehet mindent megoldani, de akkor is. A fánkot mindenki szereti. Főleg, ha cukorral van megszórva… vagy éppen baconnel. Vagy mind a kettővel. Szóval megveszem a fánkot – és a kávét, mert Iris gyakorlatilag átmegy grizzlybe, ha nem dönthet magába egy kis koffeint reggel –, és emiatt nyilván elkésem. Mire a bank elé kanyarodom, már mind a ketten ott vannak.

Wes kiszállt a teherautójából, magas, szőke, és a plató ütött-kopott oldalának támaszkodik, az előző éjjel összeszedett pénz ott van mellette egy banki borítékban. Iris a Volvója motorháztetején fekszik akvarellmintás ruhájában, a fürtjei lengedeznek, miközben a sínek mellett talált öngyújtóval szórakozik. Egyszer fel fogja gyújtani azt a gondosan loknizott frizuráját, esküszöm.

– Elkéstél. – Ennyit mond Wes, amikor kiszállok a kocsimból.

– Hoztam fánkot. – A kávét odaadom Irisnek, aki leugrik a motorháztetőről.

– Köszi.

– Nem haladhatnánk? – kérdezi Wes. A fánkra rá sem bagózik. Görcsbe rándul a gyomrom. Most tényleg itt tartunk? Hogy tarthatunk itt a történtek után?

Összeszorítom a számat, próbálok közömbösnek tűnni.

– Rendben. – Visszateszem a dobozt a kocsimba. – Menjünk! – Felkapom a pénzes borítékot a platóról.

A bank éppen most nyitott, szóval csak ketten vannak előttünk. Iris kitölti a befizetési bizonylatot, én meg beállok a sorba, Wesszel a hátam mögött.

A sor megmozdul, amikor Iris hozzánk lép a bizonylattal, elveszi tőlem a borítékot, és a táskájába gyömöszöli. Óvatos pillantást vet Wesre, aztán rám is.

Az ajkamba harapok. Még néhány perc, és vége.

Iris felsóhajt.

– Nézd! – mondja Wesnek, és csípőre teszi a kezét. – Értem én, hogy nem így kellett volna megtudnod. De…

Irist ekkor félbeszakítják.

De nem Wes.

Nem, Irist az előttünk álló pasas szakítja félbe. Mert mit is csinál? Ezt a pillanatot választja, hogy előhúzza a fegyverét, és nekiálljon kirabolni ezt a kurva bankot.

Az első gondolatom az, hogy Basszus! A második meg, hogy Földre! A harmadik meg az, hogy Itt fogunk meghalni, mert megvártam, hogy elkészüljön a baconös fánk.

2
9:12 (15 másodperce túsz)

A rabló – fehér pasas, kábé száznyolcvan centi magas, barna dzseki, fekete póló, piros baseballsapka, világos szem és szemöldök – ordítani kezd, hogy „MINDENKI FEKÜDJÖN A FÖLDRE!” – tudod, ahogy a bankrablók szoktak. Hasra vetjük magunkat. Mintha mindannyian bábok lennénk, amiknek egyszerre vágták el a zsinórját.

Egy pillanatig levegőt sem kapok, a félelem hatalmas gombócként szorítja a gyomromat, a mellkasomat és a torkomat. Éget és feszít a lágyrészeken, köhögni akarok, de félek, hogy azzal felhívom magamra a figyelmet.

Az ember ne akarja felhívni magára a figyelmet. Ezt onnan tudom, hogy nem először történik ilyesmi velem. Úgy értem, bankrablás kellős közepén még nem voltam ugyan, de néha van egy olyan érzésem, hogy tűzvonalban születtem.

Amikor fegyvert fognak rád, az nem olyan, mint a mozifilmekben. Az első másodpercekben szemernyi bátorságot sem érzel. Annyira ijesztő, hogy egész testedben remegsz, és kész csoda, hogy nem pisilsz be. Iris karja az enyémhez nyomódik, érzem a remegését. Szeretném megragadni a kezét, de nem moccanok. Mi van, ha a rabló azt hiszi, hogy a fegyveremért nyúlok? Clear Creekben gyakorlatilag a csecsemőknek is van fegyvere. Nem kockáztathatok.

Wes is feszült a másik oldalamon, beletelik egy másodpercbe, mire rájövök, miért. Mert mindjárt ráveti magát a csávóra – íme az exem, egy mozdulatban összefoglalva. Wes ösztönös, hősies, és elképesztően rosszul ítél meg minden bonyolultabb helyzetet.

Ez alkalommal megmozdulok. Muszáj – különben Wes lelöveti magát. Megragadom a combját és a bőrébe mélyesztem a körmömet, pont a rövidgatyája széle alatt. Felém villan a szeme, én meg rámeredek, olyan Ne merészeld megtenni nézéssel. Egyetlenegyszer megrázom a fejem és még mérgesebben nézek. Szinte látom a De Nora… kezdetű mondatot a homloka ráncaiba írva, de aztán megadóan lehajtja a fejét.

Oké. Oké. Lélegezz! Összpontosíts!

A bankrabló. A pénztárossal kiabál. A pénztáros – csak egy van? miért csak egy van? – középkorú, szőke hölgy, vékony láncon lógó szemüveggel. Az agyam villámgyorsan dolgozik, mindent észrevesz, hátha később szükségem lesz ezekre az információkra.

A rabló a bankigazgatóval kapcsolatban ordít valamit. Alig hallani, mert a pénztáros hangosan zokog. Reszket a keze, az arca kivörösödött, és kizárt, hogy megnyomta a pánikgombot, hacsak nem véletlenül. Fejéhez szegezett fegyverrel ő maga a megtestesült pánik.

Nem hibáztatom. Soha nem tudhatod, hogyan reagálsz egy ilyen helyzetre, amíg a fegyver elő nem kerül.

Hármunk közül még egyikünk sem ájult el, szóval rendben vagyunk. Egyelőre. Ez is valami.

De arra nem számíthatunk, hogy a pénztáros megmenti az irhánkat. A seriff nem jön, ha senki sem nyomja meg a gombot. Balra sandítok, amennyire a szemem sarkából csak lehet, a fejemet nem akarom mozgatni. A másik pénztáros bújkál valahol? És hol van a biztonsági őr? Van egyáltalán biztonsági őr ebben a fiókban?

Mögöttem lépések. Megfeszülök, Iris halk kiáltást hallat. Erősebben nyomom hozzá a karomat, bárcsak meg tudnám nyugtatni a bőrömön keresztül. De amikor fegyverrel állsz szemben, magadat is alig tudod megnyugtatni.

Várjunk csak! Lépések – sietősek. Amikor elhaladnak mellettem, felnézek annyira, hogy lássam a lefűrészelt csövű puskát a fekvőket kerülgető csávó kezében. Mintha valaki mellkason öklözne, letaglóz a félelem, a gyomrom felkavarodik. Nem csak egy pasas van itt. Kettő.

Két bankrabló. Mind a kettő fehér. Tiszta farmernadrág, nehéz bakancs. Fekete póló, logó nélkül.

Szinte kattan, amikor nyelek, kiszáradt a szám, mint a sivatag, a szívem pedig a Mind meghalunk! Basszuskulcs, meghalunk! ritmusára szteppel a mellkasomban.

Izzad a tenyerem. Ökölbe szorítom a kezem– Istenem, mióta is tart? Két perc? Öt? Az idő érdekesen alakul, amikor a földhöz préseled magad és az arcod előtt egy fegyver hintázik –, és most először gondolok Leere.

Jaj, ne! Lee.

Nem lőhetnek le. A nővérem megöl. De előtte élete legfontosabb küldetéseként levadássza azt, aki engem meglőtt. És ha küldetésről van szó, Lee nagyon ijesztővé válik. Tapasztalatból beszélek, mert amikor tizenkét éves voltam, egy olyan furfangos csellel menekített ki az anyámtól, amire még a Mutatványosok Királynője sem számított. Most börtönben ül…

Nem Lee, hanem az anyám.

És én is segítettem lecsukatni.

Nem hagyhatom, hogy a félelem úrrá legyen rajtam. Meg kell őriznem a nyugalmamat, és egérutat kell találnom. Ez itt egy probléma. A probléma megoldásához gondolkodni kell.

Amikor bejöttünk, a pénztároson kívül ki volt még a bankban? Visszapörgetem a filmet a fejemben. A sor elején állt egy nő. Piros Sapka félrelökte, amikor kiabálni kezdett. Most a földön fekszik, a balomon, a táskája harminc centire tőle. Szürke Sapka mögöttünk van. Biztosan a váróban ült.

A gyomrom bukfencezik egyet, amikor eszembe jut, hogy ült ott még valaki más is – egy kislány. Nem tudom annyira elfordítani a fejemet, hogy lássam, hol fekszik, de amikor beléptünk, megnéztem magamnak.

Tízéves lehet, talán tizenegy. A sor elején álló nőhöz tartozik? Minden bizonnyal.

Ugyanakkor a nőt tökéletesen látom, és még egyszer sem fordult hátra a széksor felé, ahol a kislány ült.

Rendben. Öt felnőtt, vagyis majdnem felnőtt. Egy gyerek. Két bankrabló. Minimum két fegyver, de lehet, hogy több.

Nem jók a számok.

– Az alagsorba akarunk menni. – Piros Sapka folyamatosan a pénztáros orra előtt lengeti a fegyvert, nem javít vele a helyzeten. Csak még jobban megijeszti, és ha így folytatja…

– Ne ordíts már!

Szürke Sapka most szólalt meg először. A hangja rekedtes, és nem azért, mert el akarja változtatni, hanem mert tényleg ilyen. Mintha az évek során kiszaggatták volna a hangszalagjait, és nem maradt más, mint a hangok emléke. Piros Sapka azonnal hátralép.

– A kamerákat! – utasítja Szürke Sapka. A piros sapkás átrohan a helyiségen, egyenesen a pénztárakhoz, és sorra elvagdossa a biztonsági kamerák vezetékeit, majd visszatér Szürke Sapkához.

Iris oldalba bök. Ugyanolyan alaposan szemléli őket, mint én. Visszabököm, hogy tudja, én is látom.

A piros sapkás lépett először, de Szürke Sapka a főnök.

– Hol van Frayn? – kérdezi Szürke Sapka.

– Még nincs itt – hebegi a pénztáros.

– Hazudik – vakkantja Piros Sapka. De megnyalja a száját. Megrémiszti a gondolat.

Ki az a Frayn?

– Nézz körül! – parancsolja Szürke Sapka.

Piros Sapka elmegy mellettünk, és eltűnik az ügyféltérből.

Kihasználom a pillanatot, és abban a pillanatban, amikor megbizonyosodom afelől, hogy már nem láthat meg, és Szürke Sapka figyelmét is eltereli a pénztáros, jobbra fordítom a fejemet. A gyerek a váró közepén álló dohányzóasztal alatt fekszik, és még ilyen távolról is látom, hogy reszket.

– A gyerek! – suttogja Wes. Ő is rajta tartja a szemét.

Tudom, formálom némán a szavakat. Bár elkaphatnám a kislány tekintetét, biztató pillantást vetnék rá, de ő a ronda, barna szőnyeghez szorítja az arcát.

Lépések. A félelem egy fokkal erősebben szorongatja a szívemet, amikor Piros Sapka visszatér.

– Az igazgató szobája zárva van.

Elcsuklik a hangja a pániktól.

– Hol van Frayn? – követeli a választ Szürke Sapka ismét.

– Késik! – sivítja a pénztáros. – El kellett mennie Judyért, a másik pénztárosért. Nem indult az autója. Ezért késik.

Valami nem stimmel. Bármit is terveztek, az első lépés rosszul sült el. És amikor az ember elcsesz valamit, tapasztalataim szerint két dolgot tesz. Vagy elfut, vagy emeli a tétet.

Egy másodperc törtrészéig azt gondolom, el fognak futni. Hogy megússzuk rémálmokkal ezt az egészet, és hogy a történet életünk végéig remek téma lesz minden bulin. Aztán minden reményem szertefoszlik.

Olyan, mintha lassított felvételt látnék. A bank ajtaja kinyílik, és a biztonsági őr, akinek hollétéről már eltűnődtem, besétál, kezében egy rakás kávéspohárral.

Esélye sincs. Piros Sapka – impulzív, izgatott és túlságosan rémült – lelövi, még mielőtt a srác eldobhatná a lattékat és a sokkolója után nyúlna.

A poharak a földre hullanak. Aztán az őr is. A vállából vér spriccel, az apró folt minden másodperccel nagyobb lesz.

Aztán felgyorsult a mozi, mintha füzetlapok sarkába rajzolt animációt pörgetnék. Mert innentől kezdve ez már nem játék. Mielőtt a ravaszt meghúzzák, mindig van egy kis esély, amibe kapaszkodhatsz.

Utána? Nem sok.

Amikor az őr összecsuklik, valaki – a pénztáros – felsikolt. Wes Irisre és rám veti magát, hogy védjen minket, szorosan összeölelkezünk, amíg nem marad más belőlünk, mint lábak, karok, félelem és sértettség, amit most félre kellene tennünk, a helyzetre való tekintettel… és én?

Én megtapogatom a mobilomat. Nem tudom, lesz-e még egy lehetőségem. Kihúzom a farmerem zsebéből, miközben Szürke Sapka káromkodik, ellépked összegabalyodott kupacunk mellett, hogy lefegyverezze az őrt, és ordítozzon kicsit Piros Sapkával. Wes a karomra dől, alig tudom megmozdítani, de sikerül elküldenem egy üzenetet Leenek.

Olíva. Öt betű. Nyilván nem a kedvenc kajám. Gyakorlatilag úgy gyümölcs, mint a paradicsom.

És lehet kulcs is a szabadsághoz. Amióta a testvéremet ismerem, ez a vészjelünk. Olyan csajok vagyunk, akik felkészülten várják a vihart.

Lee el fog jönni. A nővérem mindig megjelenik.

És hozza a nehézlovasságot.

3
A Lee Ann O’Malley és Jessica Reynolds seriffhelyettes közötti telefonbeszélgetés leirata
Augusztus 8., 9:18

Reynolds seriffhelyettes: Reynolds.

O’Malley: Jess, Lee vagyok. Utánanéznél, nem nyomtak meg valami pánikgombot a bankban? A Miller utcai fiókról beszélek, amelyik a tavaly elköltözött fánkos mellett van.

Reynolds seriffhelyettes: Ügyön vagy? Mi újság?

O’Malley: Nem ügy. Nora küldött egy vészjelet.

Reynolds seriffhelyettes: Van vészjeletek, csajok?

O’Malley: Kamasz. Persze hogy van vészjelünk. Azt mondta, beteszik a bankba a pénzt, ami tegnap este a srácokkal gyűjtöttek, aztán bejön az irodába. Lenyomoztam a telefonját, még mindig a bankban van.

Reynolds seriffhelyettes: Valaki említette már a bankot a rádión, de nem szólalt meg riasztó. Hadd nézzem… Itt is van. A bankigazgatónak balesete volt. Bevitték a kórházba. Nem lehet, hogy Nora csak meg akar tréfálni?

O’Malley: Nem tenne ilyet. Odamegyek.

Reynolds seriffhelyettes: Ott találkozunk. Ne menj be, amíg oda nem értem, rendben?

(csend)

Reynolds seriffhelyettes: Rendben?

(Hívás vége.)

4
9:19 (7 perce túsz)

Vitatkoznak. Piros és Szürke Sapka. Piros pánikol, mert az őr a hátán fekszik, és összevérzi a szőnyeget. Hála istennek, csak a karján érte a lövés. Rendben lesz. Legalábbis egyelőre. De valakinek szorítókötést kellene tenni a sebre, és ezek rá sem néznek.

– Mondtam, hogy nem jó ötlet. Azt mondtad, senki sem fog megsérülni. Fogjuk Fraynt, levisszük az alagsorba, hogy nyissa ki a…

– Csend! – morrantja Szürke Sapka, és gyors pillantást vet ránk.

A fejemet nem emelem fel, de minden szóra figyelek.

Biztos, hogy a széfekről beszélnek. Azok vannak az alagsorban. Titkok aranybányája. Az emberek előszeretettel rejtenek el ott olyasmiket, amikről nem akarják, hogy bárki más tudjon. De ha a bankigazgató az egyetlen, akinek hozzáférése van az alagsorhoz, ahol a széfeket őrzik…

Hát ezért van rá szükségük. És ha nem jön be?

Bumm, annyi a nagy tervnek!

Nem csoda, hogy annyira pánikolnak, hogy még a puska is elsült a kezükben. Lehet, hogy meghallotta valaki a lövést, bár ezen az egykor élettel teli üzletsoron már csak a bank van. De ha senki sem hallotta meg… az üzenetem már odaért Leehez. Bármelyik pillanatban megjelenhet, és az O’Malley Magánnyomozó Iroda lecsap ezekre a fickókra. Valószínűleg a seriff embereit is hozza. Nem különösebben képzettek, de fegyverük van.

A több fegyver nem mindig jó. Legtöbbször a sok fegyver csak ront a helyzeten. A zsaruk mindig rontanak a helyzeten. De ezt a kockázatot be kellett vállalnom, hogy Lee megtudja, valami baj van.

– Zárd be az ajtókat, és figyeld a parkolót! – adja ki az utasítást Szürke Sapka. Piros Sapka siet engedelmeskedni, mintha hálás lenne, hogy csinálhat valamit.

Ő lesz itt a gyenge láncszem. A céltábla, ha szükségem lesz egyre. A gondolataim úgy kacsáznak, mint lapos kövek a tó nyugodt vizén, miközben megpróbálok valami tervet összehozni.

– Te! – ugat egyet Szürke Sapka. Wes megmerevedik. A mellkasa az arcomat nyomja, érzem, hogy az izmai összerándulnak, Szürke Sapka hozzá beszél. – Te erős vagy! Húzd el az ablak elől!

Wes lepillant rám, egyetlen másodpercre, mielőtt feláll, és az arckifejezése azt mondja, nem kell félnem.

Amitől persze azonnal kisebbfajta ideg-összeroppanást kapok. Mit akar tenni? Kövesse az utasítást, de ennyi.

Szürke Sapka fegyvere és figyelme Wesre irányul, miközben az elindul a biztonsági őr felé, és ettől borsózni kezd a hátam. A kezem megrándul Iris tenyerében, ő megszorítja, bátorítani próbál, de teljesen feleslegesen.

Wes lehajol, tétovázik, mert nem tudja, hogyan foghatná meg az őrt úgy, hogy ne okozzon fájdalmat neki. Egyetlen mozdulattal megemeli. Wes magas és erős, ami néha az előnyére szolgál, de itt és most ő jelenti a legnagyobb veszélyt a bankban ezekre a pasasokra, és a fogam az alsó ajkamba mélyed, amikor Szürke Sapka felé fordul.

– Hova vigyem?

– Oda. – A férfi a fegyverrel a kis ügyfélváró felé mutat, ahol a kislány még mindig az asztal alatt rejtőzködik.

Görcsbe rándul a gyomrom, mert Wes tétovázik. Szürke Sapka olyan gyorsan emeli rá a fegyverét, hogy Iris halkan felnyög.

– Nem voltam világos? – kérdezi Szürke Sapka, és tessék. Haragos a hangja. Már számítottam erre. Lélegzetvisszafojtva vártam.

Dühös férfi fegyverrel a kezében – páratlan élmény. Korán megtanultam.

– Bocs, tesó, ez fájni fog. – Wes megmozdítja az őrt, az arca megrándul, mikor a férfi hangosan, élesen felkiált fájdalmában és félelmében. Wes olyan gyengéden fogja, ahogy tudja – látom, mennyire óvatos; Wes mindig óvatos –, de még több vér csorog le a férfi karján, amikor Wes leteszi a váróban, távol az üvegajtótól.

Szürke Sapka felkap egy plakátállványt, letépi róla a jelzálogkölcsönökről szóló reklámot, és a nehéz fémrudat átdugja a bejárati ajtó fogantyúin, megnehezítve ezzel a menekülést és a bejutást is.

Pillanatonként romlik a helyzet. Clear Creekben nincs rendőrőrs; túl kicsik vagyunk, túl vidékiek. Van egy seriffünk, meg hat seriffhelyettes, akik közül ketten részmunkaidősök, és a legközelebbi taktikai beavatkozási egység… azt sem tudom, hol van. Sacramentóban talán? Több száz kilométerre a hegyeken túl.

– Keljetek fel, mindenki menjen a váróba! – Szürke Sapka oda mutat, ahol az őr és a kislány fekszik. Engedelmeskedünk, a pénztáros is csatlakozik hozzánk, az arca még nedves a könnyektől, miközben az őrre mereszti a szemét. Iris lehúzza a kardigánját és az őr vállához szorítja, aztán a pénztáros is magához tér, reszketeg bólintással veszi át az ápolást.

– Minden rendben lesz, Hank – mondja az őrnek. A férfi szája megrándul a fájdalomtól, amikor a nő megpróbálja elállítani a vérzést.

– Jól vagy? – kérdezem a gyerektől. A szemét tágra nyitja, a tekintete üveges. Gyorsan biccent egyet.

– Minden oké – mondja neki Wes.

– Mindenki fogja be! A telefonokat, táskákat, kulcsokat, pénztárcákat, mindent dobjatok ide! – Szürke Sapka az asztalra bök a fegyvercsővel.

Odateszem a telefonomat és a pénztárcámat, Wes szintúgy.

Iris óvatosan leteszi a fonott táskáját a holmink mellé, a fogantyúhoz erősített piros műanyag cseresznyék összekoccannak. Rám néz, miközben visszaül a helyére, huncutul megcsillan a szeme, és a gyomrom bukfencezni kezd, mikor rájövök, mi hiányzik az asztalról: az ezüst öngyújtó nála maradt. Láttam, hogy zsebre vágta a parkolóban. És tényleg ott van, a vintage ruha redői között. A szoknyarész jó bő, Iris második legbuggyosabb alsószoknyája fölé omlik, és annyira pazar a szabása, hogy a redők között észrevehetetlen a kis zseb.

Már nem gyártanak ilyen ruhákat, Nora. Ezt akkor mondta, amikor először találkoztunk. Ott forgott előttem egy piros és arany örvénymintás szoknyában, ami varázslatként ragyogott körülötte, mintha egy tűzvészt fellobbantó apró lángnyelvecske lett volna, nekem meg elakadt a lélegzetem, annyira szerettem volna, hogy játsszon valami szerepet a jövőmben.

Ahogyan most. Ő a jelenem és a jövőm, egyetlen fegyverünk ott van a karton- és tüllrétegek becsapós ráncai közé rejtve. Máris a szabadságon jár az esze, pont erre a reményszikrára van szükségem.

Biccentek egy aprócskát felé, hogy igen, tudom. A szája egyik sarka egy pillanatra felkunkorodik, felvillan a gödröcskéje is, egyetlen másodpercre.

Eszköz #1: öngyújtó

5
Mindenben Iris

Amikor megismertem, nem estem bele azonnnal Iris Moultonba.

Először ugyanis átestem rajta.

Tavaly az egyik hétvégén, amikor iratokat kézbesítettem Leenek a belvárosban, nem néztem, hova lépek. Jól seggre is estem, a papírok szanaszét szóródtak, és ez a lány, ez a szeplős, barna lány, aki úgy festett, mintha egy Hitchcock-film jelmezét kapta volna magára, belém gabalyodott.

Ez volt hát a tökéletes hollywoodi „meet-cute”, leszámítva azt az apróságot, hogy ha az ember lánya a lányokat szereti, kell futnia pár kört, mert mi van, ha a másik mégsem? Nem figyelmeztető jeleket keres az ember, mint egy fiú-lány viszonylatban – hanem szivárványokat.

Azt gondoltam, barátnők leszünk. És kezdetben azok is voltunk. De azt mondtam magamnak, ennél több nem lesz közöttünk. Azok után, ami Wesszel volt… azt mondtam magamnak, hogy nem lehet. Addig nem, amíg rá nem jövök, hogyan magyarázhatnék meg dolgokat anélkül, hogy mindent elrontanék vele. Eléggé biztos voltam abban, hogy lehetetlen vállakozás, ezért gyakorlatilag felkészültem a cölibátusban, nyomorúságban és rejtőzködésben eltöltött évekre.

Aztán jött Iris az ötvenes éveket idéző puffos ruháival, a béka alakú fonott táskájával és a tűzimádatával, ami akár hátborzongató is lehetett volna, ha nem teszi hozzá, hogy gyújtogatásokra specializálódott nyomozó szeretne lenni.

Hónapokba telt. Olyan lassan kibontakozó, romantikus hadviselést folytatott ellenem, amire nem számítottam, és egy nap randin találtam magam vele, mielőtt még ráeszmélhettem volna, mi is történik. Arról a Mr. Darcy/Elizabeth Bennet-féle már benne vagyok nyakig, pedig észre sem vettem, hogy elkezdődött dologról volt szó, ahol én voltam Darcy, ő meg Elizabeth, de én túl súlytalan vagyok, és nem is eléggé sznob ahhoz, hogy jól játsszam Darcyt, ezt azért elmondhatom. Ugyanakkor a jelek szerint akaratlanul is jól hoztam Darcy fogalmatlanságát, mert túl voltunk a vacsora felén, amikor kapiskálni kezdtem, hogy talán mégis randiról van szó. Ez részben azért lehetett, mert folyamatosan azt mondtam magamnak, hogy nem lehet randi.

És nem is voltam egészen biztos benne addig a pillanatig, amikor egy üres utcában, a zebra közepén felém fordult és megállt. Karja a derekam köré fonódott, csípője úgy simult az enyémhez, mintha hozzá tartozna, és úgy is éreztem, hogy Irisnek minden egyes porcikámban helye van. Az utolsó, amit még láttam, mielőtt az ajkamra tapasztotta a száját, a szemében tükröződő zöld lámpfény volt, és úgy csókolt, mintha tüskés lennék, mintha máris értett volna, mintha érnék annyit.

Szikrázott az a csók. Én addig nem is tudtam, hogy szikrázhat. Azt hittem, hogy csak a flitteres-csillámporos-drágaköves holmik szikráznak, de aztán Iris Moulton váratlanul megcsókolt, és beláttam, hogy tévedtem, és a bennem levő sötétséget teljesen beragyogták ezek a szikrák.

Nem úgy estem bele Irisbe, mint ló a gödörbe.

Úgy zúgtam bele, mintha csillag lettem volna, ő pedig a világ vége. Két ember kataklizmával felérő ütközése, ami után nem lesz semmi ugyanolyan, mint korábban. Nem lehet felállni belőle.

Hacsak nem együtt csináljuk.