ANNE JACOBS

A VIDÉKI KISBOLT 3.

A sors játéka

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe: Der Dorfladen. Wie das Schicksal spielt

Copyright © 2025 by Penguin Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany.

No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2026

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-614-939-0 (papír)

ISBN 978-963-614-940-6 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: Sólyom Melinda

Borítóterv: Arcangel / Joanna Czogala / AA12663626

iStockphoto / ZU_09

Magyar borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

1. FEJEZET

1927. január 1.

Fogcsikorgató hideg van a templomban. Ida magában bosszankodik, miért nem vette fel anyja régi kardigánját is a kabátja alá. És még gyapjúzoknit sem húzott. Bár az szörnyen szúr, folyton vakaróznia kell tőle, így inkább a pamutot választotta, ami viszont egyáltalán nem melegít. És ez nem is lenne baj, ha az istentisztelet előtt rendesen felfűtenék a templomot, hiszen itt hátul, közvetlenül az orgonához vezető lépcső mellett van a kályha. De Seybold asszony, a lelkész felesége egy igazi fösvény, aki az így megspórolt szenet és fát saját maguknak a parókiára tartogatja, mondván, a drága férje prédikációja majd úgyis felmelegíti a dingelbachiakat.

Csakhogy Seybold lelkész újév napján mindig ugyanazt prédikálja, vagyis hogy Jézus Krisztus világrajövetelével egy új kezdet adatott meg nekünk, amikor kereszthalálával magára vette bűneinket. Ida már kislányként sem értette, hogy a Jóisten miért hagyta így megkínozni a saját fiát, és miért nem tudja megbocsátani azonnal a bűneinket. Most, csaknem tizenhét évesen szakított a kereszténységgel. Semmi logika nincs benne. Túlságosan erőltetett. És ha jól belegondolunk, a keresztények semmivel sem jobbak és tisztességesebbek, mint más vallások hívei. Sőt épp ellenkezőleg.

A prédikáció a végéhez közeledik – hála az égnek, Seybold lelkész kegyes volt, és idén rövidre fogta. Most még egy templomi ének következik, majd az áldás és az orgonajáték. Ekkor a hátsó padok felől hangos puffanás hallatszik, majd egy elfojtott fájdalmas kiáltás, végül bosszús sugdolózás. Ida óvatosan körülnéz: Gustav Guckes elaludt, és beverte a fejét a padba. Ráadásul még az anyja, Karin is alaposan leszidja.

A „Minden reggel egy újrakezdés, minden reggel egy új világ” korálnak természetesen mind a négy versszakát végig kell énekelni, az öreg lelkész nem éri be kevesebbel. Szerencsére aznap Hohnermann tanár úr ül az orgonánál, és gyorsított tempóval húzza maga után az éneklő gyülekezetet, majd az áldás következik, és az orgonajáték alatt az első dingelbachiak már el is hagyják a padokat. Átmozgatják hideg, elgémberedett végtagjaikat, mindenféle megjegyzéseket suttognak, sőt néhányan hangosan beszélnek, az orgonaszó úgyis elnyomja a hangjukat. Ida a hideg ellenére azzal demonstrál, hogy a padban marad. Ez tényleg kétségbeejtő: a dingelbachiak ebben a dermesztő hidegben minden zokszó nélkül tűrik a hosszú és unalmas istentiszteletet – de amikor Hohnermann tanár úr grandiózus orgonajátékára kerül sor, fogják magukat, és lelépnek.

– Mi lesz, Ida? Indulunk végre? – morogja az anyja, aki nem tudja elhagyni a padot, Ida ugyanis az útjában van.

– Hallgatni akarom a zenét!

– Azt kifelé menet is megteheted.

– Udvariatlanság felállni, amikor valaki zenél!

Az anyja erre feldühödik, és erősen megragadja a karját.

– Ne beszélj marhaságokat! Állj már fel, vagy megkapod a magadét!

Az anyja képes lenne lekeverni egy pofont a templom kellős közepén, annak ellenére, hogy Ida már majdnem betöltötte a tizenhetet. Ida tudja ezt. Mert egy anya az mindig anya marad, és a lánya pedig mindig a lánya. Ida még néhány másodpercig ülve marad, de mivel Hohnermann tanár úr legújabb orgonadarabja már úgyis a végéhez közeledik, végül feláll.

– Ez a sok városi marhaság! – sziszegi az anyja, amikor a padok mellett megelőzi Idát, hogy odaköszönjön Marlis Albertinek.

Herta, aki szintén az anyja mellett ült, egy szót sem szól. Ida ezt elég furcsának találja, mert a mindig jó kislány nővére egyébként soha ki nem hagyna egyetlen alkalmat sem, hogy a húgát bosszantsa. Herta az utóbbi időben valahogy szokatlanul kedvesnek és szótlannak tűnik. Az is lehet, hogy egy kicsit magába szállt, amióta megtiltották neki, hogy Sirius Engelkéhez menjen feleségül.

Odakint igazi fagyos újévköszöntő várja őket reggel. Az égen egyetlen felhő sem látszik, a levegő tiszta és jeges, téli napfény csillog a havon, mely fehér pókhálóként borul a falut körülölelő földekre és rétekre. A leheletvékony hótakaró kevés lesz ahhoz, hogy megvédje a földet a kemény fagytól.

– Így legalább elpusztul a sok kártevő – vélik páran elégedetten.

– Csak az elvetett mag el ne fagyjon! – aggódnak mások.

– Most már igazán jöhetne egy kiadós hóesés – morogja Schorsch bácsi minden alkalommal, amint belép a kisboltba.

Schorsch bácsi anya bátyja, és legyen szó bármilyen újdonságról, ő sosem maradhat ki belőle. Nemrég látott egy síelőt valamelyik magazinban, és faragott magának egy pár sílécet, de nem tudja kipróbálni, mert túlságosan kevés hó esett.

– Még a végén öregkorodra a nyakadat töröd! – mondja Ida anyja a fejét csóválva.

De a bácsi csak nevet. Schorsch bácsi már csak ilyen! Ida pont ezért szereti.

Ma nem sok mindenki marad a templom előtti téren egy kis csevegésre. Egyrészt kutya hideg van, másrészt idén újév napja épp szombatra esik, és másnap, vasárnap már megint jöhetnek istentiszteletre. Így hát a nők és a gyerekek is hazasietnek a kályha mellé melegedni, míg a legtöbb férfi a Hollóhoz címzett fogadóba özönlik, hogy forralt almaborral köszöntse az új évet. Ez egyfajta szokás Dingelbachban, amihez hozzátartozik a polgármester köszöntője és egy kör, amit ő fizet.

Ezúttal Ida is elkíséri a férfiakat, mert a fogadósné hívta, hogy ha ráér, segítsen be a felszolgálásban, persze fizetne is érte valamennyit.

– Most, hogy Erna lányunk férjhez ment, Marie pedig mindig olyan széllelbélelt, elkélne még két dolgos kéz – mondta Karin Guckes.

– Menj csak! – felelte az anyja, amikor Ida egy grimasz kíséretében érdeklődött. – Pár garas csak csurran-cseppen neked ott, Karinnál. Hisz jól tudja, hogy a férfiak sokkal tovább maradnak, ha te szolgálod ki őket.

Biztos a vörös haja miatt néznek utána. Idát ez zavarja, nem szereti, ha úgy bámulják, mint egy lovat az állatvásáron. Egyedül Floriannak szabad így ránéznie. Sőt tőle el is várja, és a fiú meg is teszi. Tavaly gyakran futottak össze Frankfurtban, és szeptember óta már az anyja is tudja, hogy Ida a joghallgató Florian Hägerrel találkozgat. Először mérges volt, és nem akarta engedni, de Idát nem olyan fából faragták, akinek bármit meg lehet tiltani. Főleg, ha az a valami Floriannal kapcsolatos, aki olyan okos és gyengéd, akivel mindenről olyan jót lehet beszélgetni és vitázni, bármiről is olvasott vagy bármit is gondolt.

Holnap, január másodikán, vagyis vasárnap, a fiú ellátogat Dingelbachba, legalábbis ezt ígérte karácsony előtt. Megbeszélték, hogy odafent a padláson elalhat, és hétfőn majd együtt mennek vissza Frankfurtba. De az anyja sajnos ennek is keresztbe tett.

– A padláson? Azt nem lehet, ott túlságosan hideg van. Akkor már inkább fizetek egy szobát a Hollóban, ha annyira akarod.

Persze Ida tudta jól, hogy a hivatkozás a hideg padlásra csupán ürügy. Az anyja attól fél, hogy Ida éjszaka fellopózik a fiúhoz. És valljuk be, ez Ida fejében is megfordult! De mivel odafent tényleg rettenetesen hideg van, szél süvít át a réseken, inkább elvetette az ötletet. Ezért aztán a diákszálláson találkoznak majd Frankfurtban, amit a fiú bérelt, és csakis akkor, amikor a két lakótársa házon kívül lesz.

A Hollóban Jörg Guckes még csak most rakta meg a kályhát. A vendéglőben olyan hideg van, hogy a lehelet is látszik. De a dingelbachi gazdák nem kényeskednek. Télen amúgy csak a konyhát fűtik otthon is, mivel ott főznek, a tisztaszoba és a hálószoba olyan hideg, hogy az ablakokon jégvirágok nőnek. Így a legtöbbjük akkor veszi csak le a kabátját, ha a konyhaasztalhoz ül, és mindenki igyekszik közvetlenül a kályha melletti két asztalt elfoglalni, ezek a helyek pillanatok alatt elfogynak. Otto Schütz, a polgármester is ott ül, vele szemben Schorsch bácsi, aki szívesen száll vitába Ottóval. A többiek aszerint oszlanak el, hogy ki kivel szimpatizál és kivel áll barátságban, Hannes Killinger, a kovács például Rudolf Albertihez, a falu gyógyítójához csapódik, hozzájuk csatlakozik később még Hohnermann tanár úr is, akinek a templomban előbb le kell zárnia az orgonát, és össze kell szednie a kottáit. Végül az öreg Seybold lelkész is megérkezik, hogy a Hollóban mindannyian együtt koccintsanak az új, 1927-es esztendőre. Jörg Guckes gyorsan hoz neki egy széket, Otto mellé teszi, mert úgy illik, hogy a lelkész és a polgármester ugyanannál az asztalnál foglaljon helyet.

Szinte mindenki forralt bort rendel, amit Karin Guckes egy nagy fazékban kavargat a tűzhelyen, csak a molnár Alfred Dippel és Willi Koppel kér sört, nekik túlságosan savanyú az almabor a Hollóban. Ida segít Karinnak kitölteni az italt, majd egy tálcányi gőzölgő pohárral egyensúlyoz végig a vendéglőben, a férfiak kedveskedő és vicces megjegyzései kereszttüzében.

– Aztán nehogy megégesd az ujjadat a forró pohárral, kislány!

– Jaj, Ida! Mikor kapom már a sörömet? Csak a többieknek jár a kiszolgálás?

– Nini, Idácska! Még emlékszem, ahogy abban a kurta szoknyában rohangált a faluban!

Ida ismeri jól ezeket a megjegyzéseket, és mindenkinek van valami odaillő válasza. A dingelbachi gazdáktól azonban az ilyesmit nem szabad rossz néven venni, ártalmatlan népség. Talán Otto Schütz, a polgármester, az egyetlen kivétel, aki egyszer nagyon megverte a feleségét és a gyerekét, de az már jó régen volt, azóta az ő háza táján is nehéz idők járnak. Amilyen ostoba volt, a válás után elvett egy fiatal nőt, aki most igencsak megnehezíti az életét. Bár így legalább mindenki azt kapta, amit megérdemelt. Vagy ahogy a lelkészné mondaná: „Isten malmai lassan őrölnek, de biztosan.”

A konyhában Karin ismét megtölti a fazekat a tűzhelyen, abban reménykedve, hátha rendel még valaki. Elvégre az első kört Otto állta, és ha a forró alkoholos ital hatására a hangulat is felforrósodik, biztosan lesz itt még rendelés. S valóban, nem sokkal később Rudolf Alberti minden asztalhoz egy kosár kenyeret és egy tál savanyú uborkát hozat, Alfred Dippel a molnár pedig, aki amúgy kimondottan zsugori alak, két szál, apró darabokra vágott szárazkolbászt rendel. Ida nézi, ahogy Karin két kolbászkarikát is eltüntet a szájában, mielőtt odaadná neki a tányért, hogy kivihesse. Ő maga köszöni szépen, inkább nem kér abból a kolbászból, amit Jörg Guckes töltött, mert a férfi olyan ügyetlenül vágja le a disznókat, hogy azok sírása az egész faluban visszhangzik. Még Hannes Killinger, a kovács is megjegyezte nemrég, hogy a fogadós egy igazi állatkínzó, és ő a maga részéről inkább otthon issza a saját almaborát. S azóta valóban így is tesz, de nemcsak tiltakozásul a disznók kínzása miatt, hanem mert – mint ahogy a legtöbb embernek Dingelbachban – nincs pénze kocsmába járni.

– Ha ez továbbra is így megy – mondta nemrég Karin Guckes –, akkor kénytelenek leszünk bezárni a fogadót. Az a kevés, amit itt fogyasztanak, ugyanis alig fedezi a villanyvilágítást.

Erre Otto Schütz, a polgármester felháborodva kijelentette, hogy márpedig a Holló marad, mert Jörg Guckes tartozik ennyivel a falunak.

– Ha már fogadó se lesz, akkor Dingelbachnak befellegzett!

A vélemények persze megoszlottak. Az asszonyok és Seybold lelkész nyilván a templomot részesítenék előnyben a fogadóval szemben, mert templomnak lennie kell a faluban, az már biztos. De az igazsághoz hozzátartozik, hogy a dingelbachi gazdákra az utóbbi időben igencsak rájár a rúd. Tavaly ismét kalapács alá került két gazdaság, mert a tulajdonosok túlságosan eladósodtak. Ez egy ördögi kör, amiből a gazdák maguktól nem igazán tudnak kiszabadulni: az idénymunkások, akiket régen a betakarítási munkálatoknál alkalmaztak, a városokba költöztek, hogy valamelyik gyárban vállaljanak munkát. A feladatok elvégzéséhez a gazdák aratógépeket vagy cséplőgépeket vásároltak, így viszont jó nagy hitel szakadt a nyakukba, remélve, hogy a termés eladásával majd vissza tudják fizetni a tartozásukat. De sajnos másképp alakultak a dolgok. Két éve túl nagy volt a meleg és a szárazság, a gabona még aratás előtt elszáradt, tavaly pedig túl sok eső esett, így a termés egy része a földeken rohadt meg. Akik mégis el tudtak adni valamennyit, azoknak sem sikerült hasznot termelni, mert a gabona ára pillanatnyilag a padlón van. A Hollandiából és Oroszországból származó olcsó importáruk uralják a piacot, esélyt sem adva a német gazdáknak.

Ida ugyan már a frankfurti Schiller gimnáziumba jár, és hamarosan leérettségizik, a szívében mindig is dingelbachi lány maradt, és a gazdák kilátástalan helyzete felháborítja.

Hát milyen világ az, ahol egyesek alig tudnak megélni, míg mások a pénzben dúskálnak? Frankfurtban van pár étterem, ahol egyetlen menü többe kerül, mint amennyit egy gazda egész évben keres. De a legtöbb gazda úgy gondolja, hogy a világ már csak így van kitalálva: míg egyik felén a szegény flótások, a másikon a kevély gazdagok vannak. A Jóisten így rendelte el. Ám Ida inkább Floriannal ért egyet: az igazságtalan társadalmi berendezkedés korántsem a Jóisten bűne, sokkal inkább egy ember alkotta világ sajátja. És ahogy Florian, ő is szentül hiszi, hogy mindezt meg lehet változtatni.

Miközben kiviszi a kenyeret a kosárkákban és a tálakat az ecetes uborkákkal, a polgármester újévi beszédét hallgatja. Bár inkább „évbúcsúztató” beszédnek lehetne nevezni, gondolja, mert mint minden évben, most is hosszasan ecseteli a nem kívánt eseményeket, megdicséri a dingelbachi gazdák összetartását, felsorolja, hány gyermek született az elmúlt évben és hány esküvőt tartottak a faluban. Majd megemlíti az előző évi búcsút, ahol a templom előtti hársfa körül olyan szépen táncoltak, dicséri a zenészeket, és büszkén konstatálja, mennyi árus állította fel standját a templomkertben, és milyen sokan látogattak el a környező falvakból is a dingelbachi mulatságba. Azt már nem teszi szóvá, hogy Erwin, Hannes Killinger tanonca, olyan részeg volt, hogy beleesett a patakba, és majdnem megfulladt. Mivel az nem újdonság, hogy a búcsún mindig akadnak, akik alaposan felöntenek a garatra. Ahogy a polgármester érthető módon azt is igyekszik eltussolni, hogy ifjú felesége, Marie, szinte végig Hannesszel, a gazdasági cselédjükkel táncolt, és neki tette a szépet. Bár a fogadóban ülő gazdák ezt enélkül is tudják jól, és sokatmondó pillantásokat váltanak egymással, majd Otto lassan végére ér a dingelbachi búcsút méltató beszédének. Ida már-már megsajnálja, oly kétségbeesetten próbálja úgy-ahogy jó fényben feltüntetni az elmúlt évet, ami valójában maga volt a pokol.

– De mi, dingelbachiak nem hagyjuk magunkat! – kiáltja poharát emelve a polgármester. – Ezért igyunk most az új évre! Mostantól minden jobb lesz, mert azt gondolom, közeleg az idő, amikor végre megfelelő emberek kerülnek a kormányba…

Ida úgy véli, itt mintha kissé megremegne a hangja. Ám ekkor sietnie kell vissza a konyhába, mert már több vendégnek is kiürült a korsója, és nekik most nincs mivel koccintaniuk az új évre. Karin buzgón tölti a forralt bort, és panaszkodik, hogy a gazdák túl sok cukrot kérnek a torkot melengető nedűbe.

– Otthon a nejük bezzeg alaposan a körmükre néz, de itt annyi cukrot kevernek a pohárba, hogy csak úgy habzik az egész. Telhetetlen népség!

De alig köszöntötték a hagyományoknak megfelelően az új évet, máris áttérnek a politikára. Schorsch bácsi veszi át a szót, a Birodalmi Földszövetség érdemeit hangsúlyozva, aminek már két éve ő is tagja.

– Régen Vilmos császár gondoskodott mindannyiunkról – állítja. – De most köztársaságban élünk, ami annyit tesz, hogy a sorsunkat a saját kezünkbe kell vennünk. A gazdák ügyét valakinek képviselnie kell az országgyűlésben…

Ahogy az várható volt, nem sok tapsot kap. Mivel szinte mindenki úgy gondolja, hogy régen, a császár idején sokkal jobb volt minden, mert akkor tudták, mire számíthatnak. Most viszont, az országgyűlésben csak naphosszat vitatkoznak, és senki sem tudja, ki is kormányoz voltaképpen – már semmit nem ért az ember.

– Á, felejtsd el a Birodalmi Földszövetséget! – kiáltja Otto Schütz, és ököllel az asztalra csap. – Az nekünk itt vidéken semmi hasznot nem hoz. Az csak a nagygazdákkal törődik keleten, velünk itt, Dingelbachban biztosan nem…

– Ostoba beszéd… – tiltakozik Schorsch. Ám ha már Ottónál a szó, nem hagyja magát félbeszakítani, és mintha Ida előre sejtette volna, a nemzetiszocialistákat éltető dicshimnuszok következnek.

– Ők a mi embereink – mondja a polgármester. – Szerintük ugyanis a gazda szorosan hozzátartozik a birtokához, és szégyen, gyalázat elvenni tőle azt, ami az övé. Ezt mondják, és igazuk van!

A többiek egyetértenek. Több gazda is buzgón bólogat, néhányan az asztalon dobolnak az öklükkel.

– Ebben van valami, Otto!

– Mégis hova jutna ez az ország, ha a gazdáktól elvennék az összes földet?

– Majd néznek nagyot!

– Így van! Ha senki sem lesz, aki vet és arat, akkor mindannyian éhen halnak.

Alapvetően igazuk van, gondolja Ida. Mert azok, akik felvásárolják a földet, többnyire parlagon hagyják, nem törődnek azzal, hogy benövi a gaz, ami nyilván rossz a gazdáknak. De a spekulánsok nem azért veszik meg a földet, hogy megműveljék. Hanem azért, hogy befektessék a pénzüket. Vitathatatlan, hogy disznóság elvenni a gazdáktól mindent. De hogy pont az NSDAP lenne a megoldás a helyzetre, azt Ida erősen kétli. Florian nemrég kölcsönadott neki egy könyvet, ami két évvel korábban jelent meg. Ebben az NSDAP elnöke, egy bizonyos Adolf Hitler részletesen leírja, hogyan akarja Németországot a nyomorból a világ vezető nagyhatalmává emelni. Ida már akkor is jó nagy őrültségnek tartotta, egy eszement ember koholmányának, aki kóros nagyzási hóbortban szenved. De Florian szerint nem árt komolyan venni, mert ez az ember veszélyes.

Schorsch bácsi nem tartja valami sokra az NSDAP-t. Máris tiltakozik.

– Az a nagykutyák pártja! Nem érdeklik azokat a mifélénk, ezt így higgyétek el nekem! Persze lyukat beszélnek a hasunkba, azt mondják, amit hallani akarunk, csak hogy megválasszuk őket. Főleg a fehérnépnek teszik a szépet…

A jelenlévők nagy többsége az ő oldalán áll, egyetértő moraj hallatszik, és az emberek az asztalt kopogtatják. Szégyen – kiáltja valaki –, hogy a köztársaságban a nők is szavazhatnak, pedig azok az égvilágon semmit se konyítanak a politikához!

– Én meg is tiltottam az én Hedimnek – dicsekszik Jochen Schmidtkunz. – Hogy néz már ki az, hogy egy gazdasszony beleavatkozik a politikába?

Rudolf Alberti és Hannes Killinger azonban más véleményen van, és Hohnermann tanár úr is kiáll a női választójog védelme mellett, így most dühös szavak, sőt sértések következnek.

– Ahol a fehérnép uralkodik, ott minket rögtön nyámnyila alakként kezelnek!

– Na hiszen. Ha valaki olyan szerencsétlen teszetosza, mint te, akkor meg is érdemli!

– Mi? Teszetosza? Na várj csak, mindjárt megkapod…

– Na de kedves barátaim! – kiált fel ijedten Hohnermann tanár úr. – Nem azért jöttünk, hogy veszekedjünk!

Csakhogy senki sem hallgat rá. Ez azért van, mert Hohnermann tanár úr ugyan egy rendkívül szeretetre méltó ember, de nem olyan, akinek tekintélye lenne a gazdák körében. Vagyis a vita folytatódik, sőt mintha hirtelen valami heves láz ragadta volna magával a férfiakat, ami felpezsdíti a máskor oly kényelmesen keringő vérüket. Otto Schütz arca csak úgy vöröslik, ahogy felpattan a székről, Schorsch bácsi feldühödött bikaként bámul rá, és ökölbe szorítja a kezét. Odaát a szomszéd asztalnál Jochen Schmidtkunz megragadja a sovány Willi Koppelt az ingénél fogva, és Alfred Dippel is gyorsan kiüríti a poharát, hogy közbeavatkozhasson, ha szükség lenne rá.

Ida számára világos: mindez nem csak az alkohol miatt van, ennél itt jóval többről van szó. A sok gond, a nyomorúság, a düh – minden, amit ezek a férfiak oly régóta magukban hordoznak – most egyszerre kitör belőlük.

– Abbahagyni! – kiáltja Karin Guckes a konyhából kisietve.

Jörg Guckes, a fogadós is azon van, hogy elsimítsa a vitát, bár az előbb még ő is hangosan érvelt a nők választójoga ellen. De most ő is megijedt, amikor az első pohár a földön landolt, majd szilánkokra tört.

– Nyugodjatok már le! – kiáltja kétségbeesetten. – A poharat pedig kifizeted, Alfred! Willi, ne tedd tönkre azt a széket! Mi az, itt már mindenkinek elment a maradék esze?

Ida megragadja Schorsch bácsikáját a vállánál fogva, hogy visszatartsa, nehogy rátámadjon Otto Schützre, amikor a fogadóban hirtelen Rudolf Alberti, a falu gyógyítója hangja hallatszik.

– Abbahagyni! Neveletlen kölykök vagytok, vagy felnőtt emberek?

Rudolf Alberti nem az a fajta, aki szeret a középpontban lenni, de a faluban mindenki tiszteli. A fogadóban egy szempillantás alatt csend lesz, a kakaskodók végre lenyugszanak, és mintha egy rossz álomból ébredtek volna, ellenségesen bámulják a másikat, mindenféle szitkokat morognak, majd végül elengedik egymást. Ida észreveszi, hogy Willi Koppelnek sikerült elszakítania Jochen Schmidtkunz ingét, és ő maga is egy véres karcolást szerzett az arcára. Három pohár ripityára tört, egy szék tönkrement, a padlót pedig több helyütt is ragacsos almabortócsa tarkítja.

– A francba mindenkivel! – mondja Otto Schütz nagy köhögés közepette.

– Ez az év is jól indul! – morogja Schorsch bácsi.

Dippel, a molnár képtelen megállni, hogy még egy utolsót oda ne szúrjon:

– Én mondom nektek: minden bajunk forrása, hogy hagyják a nőket is szavazni.

– Fogd már be végre azt a mocskos szád! – szól rá csípősen a fogadósné, Karin Guckes.

Otto megy el elsőként, két bankjegyet tesz a fogadós elé, majd fogja a kabátját, és dülöngélve a kijárat felé indul. A többiek csendben nézik, aztán Alfred Dippel is búcsúzik, kifizeti a számlát, és távozik. Majd a jelenlévők közül többen is kihörpintik a poharukat, felállnak, és akinél van pénz, az fizet. Hárman ráíratják a fogyasztást a számlájukra, Karin Guckes nem ellenkezik. Amit már megittak és megettek, azt már úgysem kérheti vissza tőlük. Végrehajtóval fenyegetőzik, de mivel a három szerencsétlen már amúgy is nyakig ül az adósságban, olyan, mintha a falnak beszélne, nem igazán hatja meg őket.

Ida még elmosogatja a korsókat és a poharakat, majd nagy nehezen kialkuszik egy márka ötvenet a munkájáért, többet nem tud, sőt Karin Guckes eleinte semmit sem akar neki fizetni, mert szerinte több kár keletkezett, mint amennyi bevételt hozott az este.

– Akkor legközelebb szolgáld ki magad a vendégeidet! – mondja Ida dühösen. – És a boltban mindenkinek elmondom, hadd hallja, aki akarja, hogy ingyen dolgoztatod az embert. És hogy az almabort is vizezed, hiszen láttam…

– Add már oda neki a pénzét! – szól rá végül az asszonyra Jörg Guckes.

Így hát Karin leteszi elé az aprót, Ida pontosan megszámolja, és elégedetten nyugtázza, hogy az összeg stimmel.

Nagy nehezen megkeresett kincsével átmegy a kisboltba, ahol az anyja a pult mögött áll, és éppen Seybold asszonyt szolgálja ki. Holott január elseje van, és a bolt ilyenkor elvileg zárva tart. De Seyboldék ezt úgy látszik, másképp gondolják, szerintük csak az egyházi ünnepnapokat kell szentnek tekinteni.

– Á, Ida! – szól a lelkészné, amikor a lány belép a boltba. – A fogadóból jössz, ugye?

– Igen, segítettem Karinnak – feleli Ida röviden, és már indul is a konyhába.

A lelkészné azonban sokatmondóan rámosolyog.

– A férfiak biztosan örültek, hogy valami szépet is láthattak, nincs igazam? De ahogy hallom, neked már megvan a kiválasztottad, Ida. Egy városi fiú, nemdebár?

Mégis honnan tud Florianról? Ida rövid pillantást vált az anyjával, de láthatóan ő is ugyanolyan meglepett képet vág, mint a lánya. Akkor csakis Herta lehetett, aki már megint nem tudta tartani a száját. Ártatlan képpel jön-megy közöttük, közben meg titokban mindent kikotyog!

– Igen, így van, nekem már van kérőm – jelenti ki Ida pimaszul. – Sőt, több is. Nemrég az angol királynak is elígértem magam. De mivel a spanyol király sokkal jobban tetszik, még nem döntöttem véglegesen. Nem beszélve a mi jó öreg birodalmi elnökünkről, Hindenburgról, őt is annyira szeretem…

Seybold asszony úgy bámul rá, mintha Ida kínaiul beszélne. Majd végre kezdi kapiskálni, hogy ez a pimasz teremtés gúnyt űz belőle, és két összepréselt ajka között sziszegi:

– Aki fennhordja az orrát, könnyen megszégyenül – feleli csípősen. – Akkor még egy doboz margarin lesz, Haller asszony. És egy tégely fekete cipőpasztát is kérnék, amin az a piros béka van.

Ida megkerüli a pultot, és bemegy a konyhába, ahol Herta a tűzhely mellett ül, és tejeskávét kortyolgat.

– Hát itt vagy, Ida. Mindjárt megmelegítem az ebédedet – mondja, és sietve feláll.

De Ida nem hagyja annyiban a dolgot.

– Hagyd csak, majd én megmelegítem! – morogja a nővérére. – Nem kell nekem itt a szépet tenned, miközben a hátam mögött meg mindenféle pletykát terjesztesz rólam.

Herta azonban hevesen tagad. Ő ugyan egy szót sem szólt senkinek.

– Esküszöm neked. Olyan biztos, mint az ámen a templomban!

– Te csak ne esküdözz itt nekem, te álnok béka! – mondja Ida mérgesen.

Herta erre, akár egy kisgyerek, keserves sírásba kezd. Olyan siralmasan jajveszékel, hogy Ida nem bírja tovább, fogja a borsóval és füstölt hússal teli lábost, és felviszi a szobájába, mert a konyhában, a síró-rívó nővére mellett egyszerűen nincs étvágya.

Odafent letelepedik az ágyára, a takarót a vállára teríti, és a lábost a keresztbe tett térde közé szorítja. Herta egyre rosszabb, gondolja. Lehet, hogy tényleg jobb lett volna, ha hozzámegy Sirius Engelkéhez, még ha a férfinak adósságai is vannak, és állítólag folyton más nők után rohangál. Nem ritka, hogy miután az ilyen férfiak megnősülnek, magukba szállnak, és a megfelelő nő mellett jobb emberré válnak. Bár az meglehetősen kérdéses, hogy pont Herta lenne az, aki ilyen csodákra volna képes.

Ida ahogy a rágós húst majszolja, elgondolkodva mered a gyűrött ágytakaróra. Milyen magányos idefent, amióta Frieda Bochumban vállalt munkát. Ó, milyen nagyon hiányzik neki a nővére! Frieda mindig olyan vidám, tele van tervekkel, folyton beleéli magát valami szerepbe, tökéletesen utánozza egy barátnőjét vagy a színiiskola tanárait, sőt még Otto Schütz polgármestert is. Amikor Frieda is itt volt, és a szomszédos ágyban aludt, esténként órákig tudtak susmorogni és viháncolni. Csak akkor csendesedtek el, amikor a nővérük is feljött lefeküdni, mert a mindig jó kislány Herta különben nem tudott elaludni.

Épp az utolsó falatot kaparja ki a lábosból, amikor az utcán egy autó dudálása hallatszik. Ida gyorsan felpattan az ágyról, a lábos a padlóra gurul, Ida pedig az ablakhoz siet, és lenéz a falu utcájára. Még látja, ahogy Schorsch bácsi autója elindul a Schütz-tanya elől. A kipufogóból jókora adag füst gomolyog, mögötte Hannes áll, Schützék gazdasági cselédje, úgy látszik, neki kellett betolnia a járművet. Majd sietős lépteket hall a lépcsőn, és nem sokkal később Herta kifulladva ront be a szobába.

– Képzeld, Ida – mondja levegő után kapkodva –, Schorsch bácsinak be kell vinnie Otto Schützöt a königsteini kórházba! Valami baj van a szívével, Rudolf Alberti azt mondja, élet-halál kérdése. Hannes épp készült, hogy befogja a lovakat, de Schorsch bácsi azt mondta, hogy autóval gyorsabb. Ki hallott már ilyen hülyeséget? Hiszen Schorsch bácsi autója lépten-nyomon lerobban…

Majd Herta lerohan a lépcsőn, mert a kisbolt előtt már számos asszony gyülekezik, hogy kibeszéljék a legfrissebb híreket.