A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bohumil Hrabal: KLUBY POEZIE

Něžný barbar Copyright © 1974, Bohumil Hrabal Estate,
Zürich, Switzerland

Příliš hlučná samota Copyright © 1981, Bohumil Hrabal Estate,
Zürich, Switzerland

Hungarian translation © Varga György, 1985, 2025

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Adagio lamentoso

Bambini di Praga 1947

Díszgyász

Egy osztályismétlő emlékezései

Én és a macskáim

Foghíjak

Harlekin milliói

Macska-maszkabál, avagy gyónás feloldozás nélkül

Őfelsége pincére voltam

Sörgyári capriccio

Szigorúan ellenőrzött vonatok

Táncórák idősebbeknek és haladóknak

Túlságosan zajos magány

Tükrök árulása

A városka, ahol megállt az idő

Véres történetek és legendák

Vita nuova

A GYÖNGÉD BARBÁR

Vladimír szerette a perifériát, szerette az örökké feltúrt utcákat, melyeknek üregeiből kitépkedték a csöveket, a villany- és a gázvezetékeket, ezeket a fekete és puffadt vesszőket, melyek úgy fonják körül csápjaikkal a rémült hétköznapi gyalogost, mint a Laokoón-csoport kígyói. Vladimír szerette a szétszórt, frissen égetett téglákat és a nyers agyagkupacokra hajigált macskaköveket… Vladimír szerette a panel nagyváros belsőségeinek ilyetén feltárt módszerét, és ezeket a feltúrt utcákat grafikáival vetette össze, a zűrzavarban mindig felfedezte az alkotói folyamatot, úgyhogy Vladimír szerint a legjobb az volna, ha mindezeket a csatornákat és villanyvezetékeket, az összes csövet és csatlakozást ugyan megjavítanák, de aztán úgy hagynák az egészet, csak deszkákkal és sebtiben összeütött hidacskákkal áthidalva, pontosan úgy, ahogy az a Szent Vitus-székesegyház alatt van, amikor egy újabb rotunda, egy újabb kis templom bukkan elő.

Vladimír sosem tudott betelni ennek a feltárt szépségnek a látványával, melyben a káosznak rendszere van. Mikor a róla szóló visszaemlékezéseimet írom, az ő módszerét használom. Én is úgy hagyom a szöveget, mint a feltúrt utcát, és az olvasón áll, hogy a lüktető és szétszórt mondatok és szavak árkaira bárhol, ahol kedve tartja, deszkát vagy sebtiben összeütött pallót fektessen, melyen átmehet a szöveg túloldalára.

B. H.

ÉJSZAKA ÍRT NAPLÓ

Amikor Vladimír késő éjszaka hazatért a munkából, a csodálatos látogatásaiból és találkozóiból, ruhástul bújt az ágyba Libeňben, az Örökkévalóság gátja 24. alatt. A lehúzós lámpát párnája fölé erősítette, és a fölülről permetező villanyfényben magának szóló leveleket, naplót írt. Vladimír akkoriban késő esténként egy hatalmas könyvbe írta ezt a naplóját, olyasfélébe, mint amilyenbe a sörfőzdékben jegyzik a forgalomba került sörmennyiséget, mint amilyenek azok a könyvelési naplók, melyekbe a vágóhidakon a vágómarha adásvételét írják be a biztosok. Vladimír nem azért írta ezeket a napi jelentéseit, mert így akarta, hanem mert írnia kellett, mert az írás része volt pszichoterápiájának, mert a betűket rovó kéz hűtötte agyának túlhevült katlanját. Ácsceruzával írta éjszakánként ezt a naplót, mert gondolatainak sodrása olyan gyors volt, hogy Vladimír csak nagy nehezen tudta követni azoknak a képeknek az áramlását, melyek megszállva tartották és elnyelték őt. Úgy össze volt láncolva azzal a könyvvel, mint a telefonkönyv a telefonfülkével. Így kaparta az ácsceruzájával a naplóját, elgyötörve a migréntől, amely szöget vert a fejébe, és az epéjétől, amely izzó kulcsként nyitogatta a máját. Ám minél tovább írt Vladimír, annál gyorsabban hagyták el betegségei és komplexusai. És amikor diadalmas nevetése néhányszor belesüvöltött az éjszakába: hahahahahááááá!, az utolsó ráncok is visszahúzódtak a füle mögé, a tébolyodott erők ellobbantak, és a munkanap lezárult, hogy a delíriumos álmodozás és a felnagyított álmok más síkjain és rendszereiben folytatódjon. Akkoriban, negyed évszázada, mikor éjszakánként a naplóját írta, Vladimír az ellentétek erkölcsi helyzetében vergődött; összeszorult torokkal gargarizálta át magát a briliáns asszociációktól az anyag valódi mozgásáig. Az új képzőművészeti eljárások sejtése és látása fokozta Vladimír agresszivitását, mellyel hosszúra nyúlt ifjúságából az érett férfikorba törekedett, amely még nem köszöntött rá. Akkoriban, nem tudván egyetlen ugrással eljutni az anyag belső, képzőművészeti szerkezetéig, azaz a szubjektív individualitásból áttörni az általánosságba és objektivitásba, olyannyira szenvedett a hipochondriától és a hisztériától, hogy a helyzeteket és eseményeket a testi erőszak és a becsületsértés határáig élezte.

Akkortájt leveleiben szándékosan provokálta barátait, hogy azután bekövetkezzen a megbékélés és az eredeti állapothoz való visszatérés, hogy létrejöjjön egy magasabb rendű identitás szintézise, melyet a teremtő Vladimír újra kettévágott, hogy az új hasadással egy magasabb alkotói és emberi megismeréshez jusson, pszichopatológiával a pszichológiához. Akkoriban, negyedszázada, amikor Vladimír éjszaka a naplóját írta, én a szomszéd szobácskában laktam egy volt kovácsműhelyben, és én is be-betörtem az írás és a megértés más területeire, leegyszerűsítve a pszichikai automatizmust realizmussal, az élményhez és az eseményhez való visszatéréssel próbáltam felülmúlni.

Hangosan veszekedtünk akkoriban Vladimírral, mindegyikünk a maga szobájának küszöbén állva, vödörnyi mosogatólével öntögettük le egymást, májjal és belekkel csapkodtuk a másik arcát, melyeket egymásból téptünk ki, nemcsak a bevágott ajtók mögött üvöltöztünk tovább a másikra a falakon át, hanem egész háztömbökön keresztül, Žižkovból Libeňbe és vissza, anélkül, hogy tudtuk volna, hogy két malomban őrölünk. Ez idő tájt Vladimírka jobbnak látta eldugni a fejszémet, én meg az ő konyhakését zártam el. De aki azt hiszi, hogy nem szerettük egymást, téved. Huszonnégy órával a pszichikai pogrom után már újra együtt nyakaltuk a sört, és Vladimírka elbűvölte a sörözőket, és azokat is bevonta nyelvi és gesztuscsemegéibe, akik az utcán át jöttek kancsóval sörért, és papucsban álltak a söntésben.

Azután az esti és éjszakai külvárost jártuk, lassan visszatértünk az állandóan bennünk munkáló képzőművészeti problémákhoz, a Pražačkából vagy a Várhegyről bámultuk Prágát, szemünk az éjszakai Prága visszfényeitől csillogott, hogy azután Vladimír szobájában tovább tápláljuk a villanyfénnyel felcicomázott metropolis gigantikus, megfoghatatlan képeit… egy pillantással Vladimír mikroszkópjába, amely mindig fellelkesített bennünket törvényszerű mozgásával a milliárd falú anyagban. És a fejszém újra az előszobában állt, és Vladimír konyhakése barátságosan feküdt az asztalán.

Akkoriban, amikor Vladimír éjszakánként a naplóját írta, szeretetének és haragjának szélsőséges ritmusát éppúgy rázúdította a képzőművészeti iskolabéli diáktársaira, az anyjára, a munkástársaira és a főnökeire, mint ahogyan velem élt az Örökkévalóság útja 24. alatt. Általában az emberekhez való viszonyának mozgásképe a sinusgörbe volt, ár és apály, fekete és fehér. Ilyen őrülten szeretett és terrorizált mindenkit, akivel találkozott, mert szívesebben mutatkozott háborodottnak, mint kispolgárnak. Egon Bondy, a költő, aki gyakran meglátogatott minket, valahányszor Vladimír a naplójából olvasott fel neki, kis cipőcskéjének a talpával a padlóra dobbantott, és így kiáltott: Kurva fix! Nekem egy egész teret kell feltúrnom a kisujjammal, amíg egy ilyen képet találok! Ez itten meg százával rázza ki őket a kabátujjából! Vladimír, az istenért! Írjon verseket! Kurva fix! És Vladimír együgyűen mosolygott, hajtincsei a homlokába hullottak, mosolygott, és ragyogott a boldogságtól, mert bizonyos pillanatokban Vladimír olyan fogékony volt az elérzékenyülésre és a dicséretre, hogy egy gyerekre hasonlított, aki most pillantotta meg a karácsonyfát. És mivel Bondy örökké rettegett, hogy este az összes kocsma bezár, hát ez esetre lavórokban és kannákban már délután felhordtuk a sört.

Ha Vladimírnak jókedve volt, amint kimentünk az utcára, olyan magasra lendítette a lábát, hogy cipőtalpát a gázlámpa oszlopához láncolt létra legfelső fokára tette. És a majd kétméteres Vladimír ebben a pózban kötötte meg a cipőfűzőjét, és Egon a behajlított térde alatt sétált, és így kiabált felfelé: Kurva fix! Ha ezt elmesélem a Zbyněk Fišernek,* odalesz az örömtől! És Vladimír, hogy a járókelők tökéletesen elteljenek ezzel az eseménnyel, ott tartotta a cipős lábát közvetlenül a lámpa alatt. Ez a cipőfűzögetés különösen este volt szép, a gázlámpa megvilágította Vladimír kócos hajának göndör gyűrűcskéit, és az emberek megálltak, és elakadt a szavuk.

Egyáltalán, a lépkedő Vladimír egy égő gázlámpára emlékeztetett, ugyanolyan karcsú volt, és az arca már messziről magára vonta a járókelők tekintetét. Akkoriban, majd negyed évszázada, amikor Vladimír éjszakánként a naplóját írta, egy csoportot hozott létre a ČKD tanoncaiból, akiknek megmagyarázta és azután meg is tanította, hogyan lehet könnyen egész foltsorozatokat és készleteket előállítani, melyekbe azután bele lehet helyezni az azonos formákat: így aztán azt, amit Vladimír nem tudott elérni a barátainál, hogy alapítsanak egy klánt, egy képzőművészeti társaságot, pótolta ez a tanonccsoport, amellyel munka után eljárt Vysočanyba, a Gesztenyéhez címzett kocsmába. Érthetetlen volt, ahogy Vladimír adni tudott magából ezeknek a fiatalembereknek. Bárki kérte, még ha tréfából is, Vladimír azonnal nemcsak hogy kimerítő előadást tartott róla, hogyan alkotja grafikáit, de levelet is írt mindenkinek, ugyanolyan lelkesedéssel és tudományos alapossággal, mintha Vondráček professzornak írna. És amikor a tanoncoknak már haza kellett menniük, Vladimír tovább magyarázott azoknak a vendégeknek, akik odaültek hozzá, és megint csak ugyanazzal a türelemmel és pontossággal oktatta a sörözőket, hogy bár nem lehet mindenkiből művész, de mindenki, akinek csak kedve támad, kiegészítheti azt, amit a foltokban lát.

Akkoriban, amikor Vladimír éjszakánként a naplóját írta, egy fiatal asztalossal, Kaifr úrral lakott, aki, mihelyt hazajött a munkából, megfésülte pomádés haját, lefeküdt az ágyra, és elszenderedett, gyakran láttam, ahogy Vladimír a felgyújtott lehúzós lámpa alatt térdel, mert a mi lakásunkba sohasem sütött be a nap, így hát nappal is világítani kellett, Vladimír hajtincsei úgy csillogtak a villanykörte fényében, mint a rézforgácsok, és Vladimír a varázslatos anyagról beszélt és annak tükröződéséről az emberi agyban, bár Kaifr úr mélyen aludt. És ennek ellenére néhány hónapos explozionalista oktatás után Kaifr úr egy kazettás szekrénykén kezdett dolgozni – a szíve hölgyének szánta –, melynek tetejét végül tizenkét, furnérlemezből készült képpel díszítette, és a furnér füstszerű bizonytalanságát ecsettel olyan formákká egészítette ki, amilyeneket bennük látott. Akkoriban, amikor Vladimír éjszakánként a naplóját írta, gyakran fölhozta a lakására egyik barátját, Boušét, aki az idő tájt a gáton dolgozott, ahonnan olyan fáradtan tért haza, hogy ő is inkább feküdt és szundikált, mintsemhogy kéjesen elmerüljön a képzőművészetben, ahogyan azt Vladimír szerette volna. Ezért hát fölhozta egy másik barátját, Pithartot, és ez a grafikus éjjel-nappal a grafikáin dolgozott, lemezekbe metszette őket, és alátétnek egy hatalmas vaslapot használt, amely az éjszaka más-más szakában esett le az asztalról, és nemcsak az egész épületet, hanem az utcát is megremegtette, úgyhogy a bérlők minden éjjel felkeltek, és hálóingben rohangáltak a gangon, annyira megrémültek attól az iszonyú ütődéstől. Egyedül Vladimír nevetett, még örült is az ilyen váratlan fölébredéseknek, mert Vladimír imádta a malőröket és katasztrófákat, sőt Vladimír vonzotta a szerencsétlenséget, mindig megtisztelve érezte magát attól, ami másokat félelemmel és iszonyattal töltött el. Én pedig akkoriban eljártam lakása ablaka alá, újra és újra benéztem, és amikor lefeküdtem, nem tudtam elhinni, amit Vladimír szobájában láttam, és ismét odamentem és benéztem, és a látvány szinte mindig ugyanaz volt. Vladimír a lehúzós lámpa alatt térdelt, és előadást tartott az alvó Kaifr úrnak és barátjának, Boušének az explozionalizmusról, esküdözött, ütemesen mozgatta a fejszémet, amely pont úgy csillogott, mint szőkés haja gyűrűs fürtjei. Eljártam az ablaka alá, és láttam, hogyan hallgatja két barátja, de az alvás valami másféle jelzésrendszerével. Egyedül Pithart dolgozott, figyelmesen metszette hatalmas, realista grafikáit. Néha felbukkant egy szép, bőrkabátos lány is, egy tarisznyában ételt hozott Pithartnak, így hát a fejsze élén kívül alumíniumkanalak is mozogtak a szoba fényében és félhomályában, miközben a hatalmas vaslap élei vészjóslóan csillogtak, mintha azon töprengenének, hogy az éjszaka melyik szakában csusszanjanak pokoli dübörgéssel a padlóra. Az a szép, bőrkabátos lány a rendőrségtől volt, később aztán elvitte Pithartot, mert szörnyen lefogyott attól a grafikától. Mikor azzal a lánnyal elvitték a vaslapot, úgy cipelték, mint egy varró- vagy mosógépet. A ház és a szomszédok fellélegeztek.

Valahogy így élt Vladimír, amikor éjszakánként a naplóját írta, Vladimír, az önmagát teremtő drámaíró, Miskin herceg és Sztavrogin szintézise, a horror és a hihetetlen alázat mestere, a művész, aki, ahogy teltek az évek, alkotó törekvéssel minden negatívat pozitívvá formált. Ha élne, az idén lenne ötvenéves, és barátai, akik számára élőbb, mint amikor még köztük volt, kegyeletből úgy adják ki naplójának egyhetedét, ahogyan ő maga válogatta ki a fontosnak tartott szövegeket abból a hatalmas könyvből, és ahogy azokat sorozatában, az Explozionalizmus-ban, Egyheted címmel kiadta.

Tegyük még hozzá, hogy Vladimír halála volt az, ami megvilágította életét, melynek során igyekezett betörni az anyag szövetébe és magjába, megragadni belső szépségét és grafikákkal ünnepelni és felmagasztalni ezt a nagy Anyag-anyát…

Egyszer Vladimírral és Maryskóval, a költővel gombázni indultunk. A vonatban a házasság és a Vladimír ujján csillogó aranygyűrű viszonyán viccelődtünk. Marysko úrnak képzőművészeti szempontból nem tetszett az a gyűrű, konvencionálisnak tartotta. Vladimír így szól: Magának nem tetszik ez a gyűrű? És Marysko, a költő mondja, hogy nem. És Vladimírka, mielőtt még bárki is megakadályozhatta volna benne, lehúzta az aranygyűrűt, és a mozgó vonatból kidobta a klánovicei erdők visszafelé rohanó kulisszáiba. Szóhoz sem jutva tátogtunk, mert tudtuk, mennyire szereti Vladimír ezt a gyűrűt, Tekla iránti szerelme jelképét, akit nemrégen vett feleségül. De Vladimír rezzenéstelen hangon, halkan arról mesélt az elcsendesedett kupéban, hogy a tébécés tehenek tejelnek a legjobban. És ma már tudom, hogy ez a mozgó vonatból visszafelé repülő gyűrű, ez az arisztokratikus gesztus Vladimír számára annál inkább teremtő tett volt, minél fájdalmasabban élte meg a gyűrű elvesztését. Különben, ahogy ezzel a gyűrűvel, úgy bánt Vladimír mindennel, a saját életével is.

Öt évvel ezelőtt, Szent Miklós napján, aki ugyancsak szívesen és szeretettel osztott szét mindent, amije csak volt, Vladimír önmagán és önmagával kísérletezve nem sejtette, jóhiszeműségében nem is sejthette, hogy az okozati összefüggés utolsó láncszemét nem az az utolsó, várva várt gyűrű fűzi össze. és a kilincs csalókán kattant… És a nyakát szorító kötél még jobban megfeszült. de az emberi kezek ezúttal nem jöttek segíteni, mint máskor. és Vladimír a jelenvaló gátjáról egyenesen az örökkévalóság közepébe ugrott fejest.

*Zbyněk Fišer költői álneve: Egon Bondy

Tartalom

Túlságosan zajos magány

A gyöngéd barbár

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Bíró Péter

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 193 0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caladea – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License