A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rebecca Godfrey with Leslie Jamison: Peggy

Random House, New York, 2025

Első kiadás

Fordította Getto Katalin

Copyright © Estate of Rebecca Godfrey, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Getto Katalin, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © peekeedee / Getty Images

Szerzőfotó © Brigitte Lacombe; © Grace Ann Leadbeater

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte JankoviĆ Milán

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-490-9

TARTALOM

I. RÉGI MESTEREK

Prológus

1
Az Ezüst Herceg

2
Örvény

3
Libertinusok

4
Kén

5
Pilóták

6
Sunwise Turn

7
Huligánok

8
Örök seb

II. SZÜRREALIZMUS

9
Az Ezüst Hercegnő

10
A betolakodó

11
A fehér boríték

12
Parancsoló vágy

13
A veszélyes hónap

14
A madárcsontú

III. MODERNIZMUS

15
Kölcsönvett hálószoba

16
Madár a térben

Epilógus

Megjegyzések a szöveghez

Köszönetnyilvánítás

I
RÉGI MESTEREK

Imádok lebegni.

Peggy Guggenheim

PROLÓGUS

Mindkét ágon neves családból származom; azt tartják rólam, több pénzem van, mint bárkinek a városban, kivéve a szomszédunkat, Rockefellert. Mindkét nagyszülőm istállóban született, akárcsak Jézus, és mindketten a fedélközben hajózva jöttek Amerikába: egyikük Bajorországból, a másik Svájcból menekült. Több ez családi legendánál. Több az amerikai álom mítoszánál. Tény, hogy mindketten tizennégy évesek voltak, két sötét hajú siheder, akik eleinte meg sem tudtak mukkanni angolul, és később is bele-beletört a nyelvük az angol mássalhangzókba; Joseph és Meyer, a két nagyapám: házalók, parasztok, megvetett nincstelenek. Nem ismertek ők sem cowboyokat, sem szénbányászokat a Közép-Nyugaton. Cipőkanalat, cipőfűzőt, ragasztót, szivart árultak. Ha hírét vették, hogy valamelyik faluban megbetegedett két tyúk, képesek voltak harminckét kilométert gyalogolni, csak hogy a saját tyúkjaikból eladhassanak kettőt. Meyer nem sokkal később feltalált valami kályhasúrolószert, később egyenruhákat adott el a hadseregnek. Aztán bányái voltak, rengeteg, talán száz is, Alaszka és Chile összes ezüstbányája az övé volt, meg a mexikói rézbányák. Joseph matematikát, tőzsdei ismereteket tanult, és saját bankot alapított. Grant elnök rá akarta bízni a pénzügyminisztérium vezetését. (Nemet mondott; nem volt hozzá bátorsága.) Mire 1898-ban a világra jöttem, rohamos fejlődésének köszönhetően Manhattant európai uralkodói fényűzés jellemezte, és a nagyapáim sem parasztlegények voltak immár, hanem királyok, akiknek az útja az Ötödik sugárút ragyogó palotái felé vezetett.

Tizenkét nagybátyám volt. Washington, Samuel, Eugene, Jefferson, DeWitt, Isaac, Daniel, Murry, Solomon, Robert, William, Simon. Később majd ők kezelik a családi vagyont. Bárki megmondhatta volna, hogy ebből baj lesz, de senki sem szólt egy szót sem. Anyám családját, a Seligmant, finom, előkelő famíliaként tartották számon. Apámról az a beszéd járta, hogy a „státuszáért” vette el anyámat, akinek a felmenői Németország kevésbé feslett erkölcsű vidékéről származtak. A Guggenheim-vagyon nem bankokban vagy jól jövedelmező hivatalokban keletkezett, hanem a föld alatt, a nyirkos bányák mocskában. Azt mondták, a legidősebb fiú, Daniel volt a legokosabb köztük, Simon, a szenátor rendelkezett a legnagyobb hatalommal, de apám, Benjamin volt az, aki levette a lábáról a várost. Sármos, írták róla az újságok, és mindenki csak úgy emlegette: az Ezüst Herceg. A Guggenheimet a fiai társaságában ábrázoló csoportképen csupa bajuszos, komoly arcú férfiú látható, elegáns szmokingban, állig gombolt ingben. A paraszti származás árulkodó nyomait rég levetkőzték. De csak egyvalaki akad köztük, aki mosolyog: apám. A hosszú mahagóniasztal végén, a szék karfájára ülve foglal helyet, hátát a támlának dönti. A többiek mind előrenéznek, harciasan szembefordulva a szemlélővel, mintha véd- és dacszövetség kötné őket egymáshoz, egyedül apám néz ki a képből, mintha a szomszédos szobában figyelne valamit. Fivérei mind könyvet, töltőtollat tartanak a kezükben, apjuk egy bánya makettjén nyugtatja a kezét. Ma már látom, apám már akkor azt forgatta a fejében, hogyan szökhet meg tőlük.

Családunk tragédiája – azon kívül, amiről a következőkben fogok beszámolni – pusztán arra a tényre vezethető vissza, hogy a szüleimnek csak három lányuk született. Egy Svájcban készült felvételen mindhárman fehér ruhába öltözve pózolunk. Széles karimájú szalmakalapot, fehér pamutruhát viselünk fodros szélű zoknival. Tízéves vagyok a képen, ölemben nagy csokor virág; rakott szoknyámat finom csipkeszegély díszíti. Hazel ötéves, fürtös hajában masni, arcán gödröcskék. Benita tizennégy. Mögöttünk áll, hosszú nyakával, vékony ujjaival, állát kissé felszegi. Ruhaujja a vállnál puffos, csuklóban dúsan ráncolt. Üdeség és fényűző jómód sugárzik rólunk. Tünékeny felhőkre emlékeztetünk; ennivalók vagyunk, akár a marcipánvirágok a menyasszonyi tortán. Csupa habkönnyű, csábító fehérség. Környezetünk könnyed, játékos viselkedést várt el tőlünk. Egy dinasztia sarjaként jöttem a világra, mégsem vittem többre annál, hogy műkedvelő legyek. A nővérem gyilkosként híresült el. Csodálkozol? Talán van rá okod. És ez csak az, amit mondtak rólunk. Semmi ahhoz képest, amilyenek a valóságban voltunk.

A Park sugárúton születtem 1898-ban. Különös hangulatú, fényűző palotában laktunk. Apám telezsúfolta a házat hóbortos tárgyaival és a kincseivel: volt ott kitömött fehérfejű sas, amit ő ejtett el; egy Corot meg egy Watteau társaságában szíjakból font marokkói szandál hevert. A hatalmas üvegkupolán át benéztek a csillagok. A lépcsőház hatalmas; apám a lányainak egy egész emeletet szánt, lifttel, amelytől mindannyian rettegtünk. A falakat borongós félhomályba vonták nagyapáink szürkészöld árnyalatú olajfestményei, a gigantikus, aranyozott keretbe helyezett tükrök, a súlyos, sötét tónusú falikárpitok, amelyek Nagy Sándor győztes csatáját és hasonló jeleneteket ábrázoltak. Különösnek, sőt szinte törvénybe ütközőnek találtuk, hogy apánk engedi, így éljünk. Csendben kellett maradnunk, azt várták tőlünk, hogy észrevétlenek legyünk, egyrészt azért, mert Havemeyeréknél, Huntingtonéknál és Rockefelleréknél is ez volt a szokás, másrészt azért, mert szüleink a lelkük mélyén úgy gondolták, nem is lett volna szabad ott lennünk. Úgy gondolták, ha túlságosan nagy zajt csapunk, ha nem húzzuk meg magunkat, azzal magunkra tereljük a világ figyelmét, ahogy a nagyapám tette, amikor még Ohióban csámborgott. Zsidó, bibsi, istengyilkos! Kővel hajigálták, belelökték a sárba. Anyám mindössze egyetlen gyémántot viselt ékszerként. Mi a nővéreimmel széles karimájú kalap alá rejtettük az arcunkat, kesztyűvel fedtük el a kezünket. Nevelőnő kísérgetett a Hatvanadik és a Nyolcvanadik utca között, a Park sugárút és az Ötödik sugárút közé eső kis világunkban. Még az óránk is halkan ketyegett; a felvonó is csendesen járt, szolgáink nesztelenül lépkedtek a lakásban. „Feltűnő” – ez volt a legsúlyosabb ítélet, amit egy fiatal lányról mondani lehetett. Ruháinkat Párizsból rendelték, mi pedig hangtalanul öltöttük fel őket illedelmes kis testünkre. Kétségtelenül a legfinomabb szövetből készültek, de sosem voltak túlságosan mutatósak; nevelőink még arra is ügyeltek, hogy ne tűnjenek vadonatújnak. Megvolt a magunk titkos nyelvezete, amely sajátos rövidítéseket tartalmazott: otthonunkat csak úgy emlegettük: „a tizenöt”, és akik ismertek bennünket, csak úgy nevezték a családot: „a Guggék”. Ha megbetegedtünk, mi, a keresztény nevű, halk szavú leányok, New Jersey-be küldtek bennünket, ahol szállodában laktunk. Mintha egyetlen köhögés is megzavarta volna ezeknek a tiszta, kellemes hangulatú szobáknak a nyugalmát. Minél gazdagabb az ember, annál gondosabban kell kerülnie mindenfajta feltűnést.

Három évvel azután, hogy apám eltűnt, a húgom is megpróbálkozott ezzel a módszerrel. Az újságok a címlapon adták hírül: Nincs meg a Guggenheim örökösnő. Hazel és anyám White Plainsben, a Willet-kúriában nyaraltak, amikor is egy nap, délelőtt tíz óra tájban, miután anyám valamiért alaposan megmosta Hazel fejét, a húgomnak egyszerűen nyoma veszett. Teltek az órák, a nap már lenyugodni készült. Anyám várt néhány órát, mielőtt felhívta a rendőrséget, de a telefonhívás után regimentnyi rendőr lepte el a házat; a kastély valamennyi helyiségét átkutatták. A közelben lévő szálloda vendégei és személyzete is csatlakozott a kereséshez: a zöld gyepen itt is, ott is virítottak a keresésben részt vevő férfiak fehér vászonzakói. Mindenki attól tartott, hogy a nővéremet elrabolták. Feltételezték ugyanis, tévesen, hogy a nővérem hatalmas vagyon birtokosa. A vasútállomásra járőröket vezényeltek. Anyám ragaszkodott hozzá, hogy bővítsék a keresés sugarát; meg volt győződve arról, hogy a nővérem már régen túljutott az ellenőrzött zónán. A vasútállomáson minden villamoskocsit megállítottak, az utakon minden automobilt leintettek. Nem látott véletlenül egy kislányt?

Az egyik nyomozó kivált a többiek közül, és magányosan elindult a kastély szomszédságában álló romos épület irányába. Omladozó kövek, borostyán- és lilaakácindák között lépdelt a falmaradványok felé. Valami fehérséget látott megvillanni a fák között. Futásnak eredt, és hamarosan megbizonyosodott felőle, hogy a fehérség nem más, mint egy rohanvást menekülő kislány ruhája. Meglepte, hogy a gyermek ajkát egyetlen hang sem hagyta el, de hát miért is csapott volna zajt menekülés közben? Hiszen mindig azt magyarázták nekünk, hogy a legnagyobb baj, ami velünk történhet, az, ha észrevesznek minket.