Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

RUBY MILDRED AYRES

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ruby Mildred Ayres

MARILYN

fordította:
Pogány Kázmér

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-382-2 EPUB
ISBN 978-963-678-383-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
The Little Man

első kiadás: 1925.
az elektronikus változat az 1930. körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Rolf Niczky (1881 – 1950) a Motor und Sport magazin
számára 1930-ban készített borítója részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

RUBY MILDRED AYRES

az ír lápok és tavak, komor tanyák, örökzöld rétek, évszázados szabadságharcok és homályba vesző, rejtélyes mondák földjén látta meg a napvilágot. önérzetesen vallja magát írnek. A világháborúig sokat utazott s megismervén eltérő viszonyok közt élő népeket, szert tett azokra a változatos tapasztalatokra, amelyeket nem lehet könyvből megszerezni. Már gyermekkorában tündérmeséket írt, s mint Reginald William Pocock bíró fiatal felesége kezdte meg élénk menetű, mindig előkelő ízlésű regényeit, melyek szinte kivétel nélkül a sokrétű női lélek titkait, érzékenységét, félénk felindulásait, leplezett viharait s a legősibb emberi érzés, a szerelem vergődéseit tárják fel. Sokat dolgozott filmre is. Írásainak egyéni sajátságát a meleg, színes fantázia, a dialógus szeretete s a legtisztább értelemben vett szociális érzés adja meg. Hatvannál több regénye közül a legnagyobb sikert a „Barry Wicklow házassága", a „Spanyol kastély”, „Az emlékezetes csók”, a „Gyertyafény”, a „Papírrózsák” és „A kis ember” aratta. Ezt a legutóbbit közöljük kötetünkben „Marilyn” címen abban a reményben, hogy az írónőt a magyar katolikus közönség is éppúgy méltányolni fogja, mint külföldi olvasóinak milliós tömege.

Pogány Kázmér

1.

John Savage a Putneyba robogó omnibusz ablaka mellett ült s arra gondolt, milyen rettentő fáradtnak érzi magát. Feje fájt. A tündöklő naplemente rózsás sugarai megcsillantak szemében s azt a vágyat keltették benne, bár csukhatná le szempilláit.

Pedig - állapította meg magában szigorúan -, nincs rá oka, hogy annyira elgyötörve érezze magát. A nap nem volt hosszabb és terhesebb, mint máskor. Még fiatal is vagyok. Harminchárom éves.

Talán a hirtelen tavaszi meleg okozta különös bágyadtságát. Vagy az, hogy főnöke egész nap nem mutatta magát s így az irodában a lárma nagyobb volt, mint rendesen; vagy az éreztette hatását, hogy tavaly nem volt igazi szabadságon s már nagyon vágyott a tengerparti szellő, az öreg flanel nadrág s a nyitott ing után.

Érdekes, hogy milyen boldognak érezte magát mindig, valahányszor levethette a városi ünnepélyesség komoly külszínét s bizonyosra vehette, hogy senkise törődik vele, amint az alacsony, szirti fűben órák hosszat nagyszerű tétlenségben fekszik hanyatt, vagy vállára vetve cipőjét, tapossa a nedves homokot, agyarára fogva pipája szárát.

Szabadság! Ez volt az egyetlen, amiről John Savage üres óráiban álmodott, de amit elérni nem remélt. Hallatlan, hogy milyen fáradtnak érzi magát! Legélénkebben a múlt vasárnap ébredt tudatára ennek, amikor lakóháza hátsó kertjében egy órát aludni próbált, de egy bosszantó, korai moszkitó állandóan füle körül zúgott s nem hagyta békén egy pillanatra sem.

Amint fáradtságának érzéséről kis időre megfeledkezett, szeszélyes gondolatszökkenéssel egyébre gondolt: a házsorok fölött ragyogó, búcsúzó napkorongra; aztán a mellette ülő kövér asszonyra, aki az ő ülését osztotta meg, bár másutt is talált volna helyet. A kellemetlen útitárs menta- cukrot evett. A cukor émelyítő illata mellett John hallotta fogainak elégedett rágcsálását s a papír-zacskó zörgését, amint egy-egy újabb cukrot emelt szájába. Ostobaságnak tartotta, hogy ilyen apróságok is bosszantják, de feje annyira fájt, hogy alig tudott idegzetén uralkodni.

Az autóbusz is megállt, egészen fölöslegesen, mert nem szállt se le, se föl egyetlen ember. John arra gondolt, hogy bár inkább rendes vonatán ment volna haza, de ma este irtózott a vasúti állomáson nyüzsgő, hullámzó tömegforgalomtól. Kényelmesebbnek látszott, ha autóbuszon utazik s üldögél addig, amíg utcája sarkára nem ér.

Épp ma volt születésnapja is, ami még növelte fejfájása miatti bosszúságát, mert úgy tervezte, hogy vacsora után lemegy a kávéházba s az öreg Tarranttal eljátszik egy százas billiárd-partit, sőt talán meg is iszik vele egy korsó sört.

Harmincharmadik születésnapom!... Nem mintha születésnapja különbözött volna a többi naptól. Legfeljebb, hogy emlékezetében ilyenkor távoli visszhanggal felcsendült a múlt, az ilyen évfordulók eseményszámba mentek s szinte kötelességévé tették, hogy most is ünnepeljen. Ajándékot senkitől sem kapott, a reggeli postával még levele se jött, főképpen azért nem, mert születésnapjáról senkise tudott s nem is törődött vele senki. Bezzeg valamikor ezen a napon mindig egész sereg csomag állt a reggeliző asztalon, tányérja mellett. Még mielőtt felkelt volna, benézett szobájába édesanyja s gyöngéd mosollyal gratulált:

- Sokszor térjen vissza ez a szép nap, fiam!

John nagyon szerette édesanyját. Most már sírban pihen szegény, a család többi tagjával együtt. Édesapja akkor halt meg, amikor ő tízéves volt, egyetlen bátyja, Sam, pedig a háború első heteiben esett el. Fiatalsága miatt John nem mehetett háborúba, de Sam tizenkét évvel idősebb volt nála s az elsők között öltötte fel az egyenruhát. Jól festett benne s olyan vidám bizalommal beszélt a hazatérésről. John még egész tisztán emlékezett a búcsú napjára. Mennyire irigyelte bátyját! De nem telt bele egy hónap, bekövetkezett a tragédia.

„Eltűnt. Valószínűleg elesett." Csak ennyit tudtak meg róla.

A kövér nő ölében ismét megzörrent a papírzacskó s John újra ráeszmélt, mennyire hasogatja fejét a fájdalom. Délben alig ebédelt valamit, mert iparkodott vissza az irodába, hogy átnézze azokat az iratokat, amiket főnöke hagyott ott neki. Talán ez a futtában bekapott ebéd is oka volt fáradtságának. Bolondság kellő táplálkozás nélkül munkához látni. Az ilyesmire az ember mindig ráfizet.

Az omnibusz újra megállt. A kövér nő össze-szedte zacskóját, esernyőjét s két csomagját, majd jó nagyot lépve John lábára, feltápászkodott. Le-szállás előtt gőgösen „pardon"-t mondott ugyan, de olyan pillantást vetett Johnra, mintha csakis ő lett volna hibás. Hála Isten, hogy leszállt. John kinyújtotta összelapított tagjait. A kövér nő az ülésnek több, mint a felét foglalta el. De hol is járunk? John kitekintett az ablakon. Knightsbridge! Nem vagyunk még messze. Egy pillanatra az jutott eszébe, látni fogja-e Putney-ban a napszállta arany foltjait a folyón.

- Kalauz, elmegy ez a kocsi a Heathig?

Üde, fiatal hang kérdezte ezt a türelmetlenség árnyalatával, az indulást jelző csengő ugyanis már szólt, megrázva John minden idegszálát.

- Igen, Heathen keresztül megyünk Roehamptonba.

A hang tulajdonosa egyetlen szóval sem mondott köszönetet, amit pedig John szerint meg-tehetett volna. Ekkor vette észre, hogy egy karcsú leány áll mellette s úgy tekint le rá, mintha azt várná, hogy odébb húzódva engedje át neki a kövér nő helyét. John az imént a kövérség helyére tette le kalapját, most tehát felkapta s kezében tartotta. A leány letelepedett.

John egy csöpp szemrehányással pillantott a jövevényre. Túlságos fáradtságába került volna kifejezést adni gondolatának s azt mondani: „Ott elől van még egy kettős ülés, ott egyedül ülhet." Csak pár lépést kellett volna a nőnek tennie.

Csinos leány volt. ízléses. Sokkal csinosabb volt, mint akikkel John a maga útjain találkozni szokott. John fáradt szeme a nyugalom furcsa érzésével pihent meg a kecses alakon. Vékony kicsi lába magassarkú cipőben bújt meg, formás kabátot, sötétkék szoknyát, frissvasalású, fehér blúzt viselt s kis, ravasz kalapja úgy ült a fején, hogy nem leplezte el csillogó hajfürtjeit.

A hullámos, sima, szőke haj Johnnak mindig gyöngéje volt. A leány festette ugyan ajkát, de nem nagyon s bár a felszállás pillanatában félre-nézett, John biztosra vette, hogy szeme kék.

Autón kellene utaznia, gondolta magában John. Ebben a pillanatban kalapja leesett s le kellett hajolnia, hogy felvegye az ülés alól. Jaj! A lehajolás ismét megrázta idegzetét. Mintha lángvörös kígyók szaladgáltak volna a homlokán. John hátradőlt, lecsukta két szemét s újra a tengert képzelte szeme elé. De hiába gondolt a tengerre, mert még öt hónap válaszolta el szabadsága idejétől. Most március vége volt s szabadsága csak augusztus utolsó hetében kezdődött.

A mellette ülő leány egyszerre megszólalt:

- Bocsánat, nincs egy szál gyufája?

John megriadva húzta ki magát s tapogatódzni kezdett zsebében.

Csakugyan rá akar gyújtani az omnibuszban? Némi kis csalódással, szótlanul vette elő gyufa-skatulyáját s átnyújtotta a leánynak. Igen, dohányozni készült, mert finomalakú cigarettatárcájából, amelyről látszott, hogy arany, már elő is vett egy cigarettát s szakértőén odaveregette a végét a tárca fedeléhez.

- Köszönöm.

Nagyon csinos leány volt, különösen, ha mosolygott, bár ez a mosoly csak formaságnak látszott s éppenséggel nem szólt Johnnak. A leány visszaadta a skatulyát.

- Ma minden összeesküdött ellenem - jegyezte meg a leány. John úgy vette észre, hogy a szép utas szükségét érzi a szónak. Az autóbusz többi utasa távolabb ült, ennélfogva nem fülelhetett. Még mielőtt John bármit is mondhatott volna, a leány megkérdezte:

- Ugyebár, ez a kocsi elvisz Heathig?

- Igén. Már nem is vagyunk messze.

A leány a férfira nézett.

- Épp az imént autóbalesetem volt - mondta.

John majdnem azt felelte: Tudtam, hogy autón szokott járni, - de még idejében lenyelte a szót.

- Nem az én hibámból történt - folytatta a leány, mintha John részéről gáncs érte volna. - Egy ostoba fiú az egyik mellékutcából sportkocsijával minden csengetés nélkül kocsimba futott s én természetesen elütöttem.

- Nagyon gyorsan hajtott? - érdeklődött John, érezve, hogy valamit már mondania kell. A leány vállat vont.

- Talán harminc kilométerrel. De főúton.

- örülök, hogy nem történt baja - mondta John.

- Történt a kocsinak - válaszolt sajnálkozó hangon a leány. - Úgy kellett elvontatni. Mivel csak tizennyolc penny van a - zsebemben, most autóbuszon kell hazamennem.

Kis csönd következett, majd John szólalt meg: - Azt hiszem, nem igen szokott autóbuszon járni, ugye?

A leány cigarettával szép szájában ismét a férfira nézett. - Nem gyakran, pedig a dolog egész mulatságos. Az ember olyan furcsa figurákkal kerül össze.

Ez nekem szól, gondolta magában John, de csak ennyit mondott: - Ha Heath-ben lakik, akkor nem sokat kell gyalogolnia. Az autóbusz az új házak mellett jobbra fordul s Roehamptonba megy.

- Én Heath jobb felén, egyik nagy, ódivatú házban lakom - jelentette ki a leány s kissé bizonytalanul hozzátette: - Heath-ben lakik ön is?

A leány jól tudhatta, hogy közönséges autóbusz-utas nem lakik Heath-ben. John kissé elpirulva vallotta be: - Az én kis lakásom a hídra futó egyik utcában van.

- Közel a folyóhoz? Az szép.

- Nagyon szép. Szeretem a folyót. Ráérő időm-ben néha evezni szoktam.

- Tagja valamelyik evezősklubnak?

John nyíltan a leányra vetette szemét.

- Szeretnék az lenni, de nem engedhetem meg magamnak.

A leány kék szeme - John most látta, hogy valóban kék - megrebbent. De azért nyugodtan mondta:

- Azt hiszem, az evezés klub nélkül is nagyon kellemes.

A férfi nem felelt, de magában azt gondolta, hogy ez kissé üres beszéd, mert mégis csak más klubtagnak lenni, klubszíneket viselni s jópajtásokkal kirándulni, mint néhanapján csónakot bérelni s egyedül ődöngeni a vízen.

Jött a kalauz, hogy jegyet adjon.

- Mit fizetek? - kérdezte a leány s arra a válaszra, hogy öt pennyt, elnevette magát.

- Életem legolcsóbb utazása - mondta.

- Öt pennyért jó hosszú utat lehet megtenni - jegyezte meg John.

- Nagyszerű - állapította meg a leány.

John megint leejtette kalapját s amikor fel-emelte, a leány az elfojtott mosoly hangján kérdezte:

- Miért nem teszi fel a fejére?

- Fáj a fejem.

- Sajnálom. - A leány hangja oly édes volt, hogy Johnnak ismét születésnapja jutott az eszébe.

Újabb rövid szünet állt be, majd a leány megkérdezte:

- Ismeri Heatht? Remélem, igen.

- Nagyon jól ismerem. Ott szoktam sétáltatni Besst, a kutyámat, - magyarázta a férfi. - Kedves lakásadóim megengedték, hogy kutyát tartsak. Nem volt vele soha semmi baj. Reggel, mielőtt irodába mentem volna, mindig levittem sétálni, napközben aztán, amíg haza nem jöttem, olyan jól viselte magát, mint egy szófogadó gyermek; de elpusztult - John majdnem azt mondta: természetesen.

- Milyen kár - sajnálkozott részvéttel a leány.

- Nélkülözöm szegényt. - John a lenyugvó nap felé nézett, amely most az épületek szakadékéban volt látható. Egy pillanatra azon tűnődött, miért is hal meg és hagyja el szeretetének minden tárgya. Anyja, Sam és Bess is.

Csak ezek hárman. Nem nagyon széles baráti kör, gondolhatná az ember, mégis elmentek mind-annyian.

- Nekem van egy kínai pincsim - jegyezte meg a leány. - Rendesen magammal szoktam hordani, de örülök, hogy ma nem hoztam el, mert könnyen baja esett volna.

Kedves gondosság, tűnődött magában John. Őt magát a kínai pincsik nem érdekelték, de tudta, hogy a nők szeretik ezt a fajtát.

Az omnibusz most elhaladt a híd előtt. Mindjárt a Szent János-utca sarkához érnek.

- Itt leszáll? - kérdezte a leány.

- Igen...

- Remélem, fejfájása rövidesen elmúlik.

- Köszönöm - válaszolt John s most először mosolygott a leányra, de csak úgy, ahogy egyszerű emberek szoktak mosolyogni az elérhetőség határán messze túleső, költséges és gyönyörű tárgyakra.

Nagy ház a Heath-en, autó, kínai pincsi, arany cigarettatárca. Egész helyénvaló, hogy ez a leány ilyenekkel rendelkezik, gondolta magában John, s bár nem volt irigy természetű ember, kicsit sajnálta, hogy ezek a dolgok olyan véglegesen el-választják attól az álomszerű másik világtól, amelyben, nézete szerint, a szabadság a legkívánatosabb érték.

Felállt a ringó kocsiban s egyik vasrúdba kapaszkodott, de az autóbusz oly hirtelen állt meg, hogy mégis majdnem elvesztette egyensúlyát.

- Bocsánat! - mentegetődzött s amint a kijárat felé fordult, elgondolkozva felemelte kezét, hogy köszönjön. Pirulva vette észre, hogy kalapját még mindig a kezében tartja.

De a leány nem mosolygott rajta.

- Isten önnel - csak ennyit mondott.

John Savage leszállt s halántékaiban ismét lüktetni kezdett a fájdalom. Ma nem lesz százas biliárdparti, nem lesz sörözés. Egyenesen lefekszik. Holnapra talán rendben lesz megint.

A leány az érdeklődés némi árnyalatával nézett utána. John most a járda szélén várta, hogy a sárga lámpa felgyulladásával átmehessen az utca túlsó oldalára. A leány az ablakon keresztül figyelte. Csakugyan látszik rajta a fejfájás és a fáradtság, gondolta magában. De van az arcán valami szokatlan kisfiús vonás s valami ki nem elégített mohóság, bár szemét most fájdalom árnyékolja be. Szép a szeme. Barna. Haja is barna. Ahogy most ott áll, a lágy esti szellő kissé felborzolja fürtjeit.

- Furcsa kis ember! - gondolta a leány.

Pedig John nem volt kicsiny, egész magas volt. De mintha nem lett volna alkalma elég testgyakorlásra, soványnak látszott s kissé meghajolva járt. Hangja is jólesett a fülnek. Úri hangja volt. Futó mosoly jelent meg a leány arcán arra a gondolatra, hogyan ejtette le kalapját kétszer is. Talán ideges természet. Bizonyára ez magyarázza fejfájását is. A lámpa zöld fényét most sárga váltotta fel s a leány látta, hogy John átmegy az úttesten, de majdnem eltaszítja egy autó, amely a semleges zónában épp félúton állt meg. Hirtelen félelmében szíve nagyot ugrott.

Nem történt semmi baj. John átért az utca túlsó oldalára, aztán elhaladt egy nárciszt áruló asszony mellett, majd egy vasárusbolt előtt, melynek kirakatában nagy betűkkel ez állt: „Ma nagy edényvásár!" A leánynak az járt a fejében, hogy nem tudna ilyen környéken lakni, de azért kissé előrehajolt s nézett John karcsú alakja után. Egy pillanattal utóbb John eltűnt.

- Furcsa kis ember! - gondolta újra, amint az autóbusz ismét megindult. Aztán elfelejtette Johnt egészen.

2.

Frimley Marilyn a Heath elején, az új házakhoz közel, leszállt az autóbuszról és hazament. Bosszantotta a baleset. Ez annyit jelentett, hogy - amint a garázs-mérnök jelezte - legalább egy hétig kocsi nélkül lesz, ami teljesen felborította terveit. Ott volt ugyan édesanyja autója, egy sofőr vezette nagy Sunbeam-kocsi,[1] de ezt nem nagyon szerette, különben is anyjának volt rá szüksége.

Milyen terhes is az élet! összeráncolt homlokkal gondolt vissza arra a fiúra, aki autójával összeütközött s aki olyan könnyen vette az egész esetet, mintha járás közben csak a vállukkal ütődtek volna össze.

- Végtelenül sajnálom, igazán... - mentegetődzött a fiú mosolyogva, de ő kissé mérgesen támadt rá:

- Ha nem tud óvatosabban hajtani, akkor nincs joga kocsit vezetni. A legtöbb balesetet az ilyen fiúk okozzák.

A föld alól hirtelen előkerülő rendőr sem volt egy csöppet sem rokonszenves. Tompavégű ceruzájával aprólékos jegyzeteket készített, megnézte Marilyn hajtási igazolványát s amikor a leány sajnálatát fejezte azon, hogy annyi fáradtságot okoz, fölényes pillantással csak azt felelte:

- Hozzá vagyok szokva, kérem. Ilyen baleset naponta megtörténik. Néha napjában kettő is.

Marilyn felháborodva jelentette ki, hogy a bal-esetért nem ő a hibás, mire a rendőr azt válaszolta, hogy még nem látott olyan balesetet, amelyikért valaki hibás lett volna.

Az egész ügy roppant kellemetlen volt azért is, mert holnapra várta Laidlaw Jeffryt, aki most tért vissza Amerikából és kocsi híján bizonyára arra számít, hogy egyelőre az ő kocsiját használhatja. örült, hogy viszontlátja Jeffryt. A jó fiú hat hónapig volt távol s két nappal elutazása előtt jegyezték el egymást.

Nagyon szerette Jeffryt. Mind a ketten úton-útfélén csak azt hallották, hogy ideális pár lesz belőlük. Egészségesek, jóképűek voltak, pénznek nem látták híját s ízlésükben is sok volt a hasonlatosság. Jeffry hazatértével most izgalmasabb élet következik, - nem mintha Marilyn élete eddig is unalmas lett volna, mert ugyancsak volt gondja, hogy a nappalok és esték minden szórakozását kimerítse. Ideje túlságosan is gyorsan telt. Legutóbbi hat hónapja sem a türelmes várakozás egyhangúságában múlt el, pedig valahogy érezte, hogy az illendőség ezt kívánta volna.

De hát ő nem volt olyan „borzasztóan szerelmes", mint sok más leány. Nem ilyen fából faragták. Anyja néha szemére is vetette, hogy túlságosan önálló és józan.

- Nem tudom, honnan örökölted ez a természetet - mondta egyszer. - Tőlem nem.

Marilyn örült, hogy nem anyjára ütött, aki meglehetős szentimentális, könnyen felboruló nő volt, s lelkét teljesen betöltötte az, akihez férjhez ment. Ezzel szemben - mint Marilyn is nagyon jól tudta - férje lelkét Frimleyné nem töltötte be egészen.

- Szegény apu - gondolta magában Marilyn, miközben a magas szilfák félkörében tiltakozóan álló, meglehetősen csúnya, Viktória-stílű emeletes ház széles kocsifeljáróján végigsietett.

Marilyn nem sokra tartotta a házat, bár az emberek általában úgy beszéltek róla, mint „gyönyörű épületiről, amivel valószínűleg azt akarták mondani, hogy fenntartása bizonyosan rettentő költséges lehet. Költséges is volt, de a Frimley-család annyira dúskált a pénzben, hogy a költséggel senki sem törődött. Ha Marilynnek valamire szüksége volt, csak kérnie kellett, ő volt az egyetlen gyerek.

- Születésed majdnem az életembe került - szokta leányának mondogatni Frimleyné. Pedig tudta, hogy férje nagyon szeretett volna fiút is.

Furcsa, gondolta magában Marilyn, amint a nagy hallba belépett, hogy az emberi boldogságnak mennyi tömérdek, eltérő forrása van. Füttyentett Izzynek, a pekingi pincsinek s a kis állat hanyatt-homlok rohant lefelé a lépcsőn, hogy üdvözölje úrnőjét.

Anyja például beérte azzal, hogy nagy kocsiján szerte-szét szaladgált a városban, alkalomadtán színházba ment s majdnem minden este barátnői körében bridgezett. Bridge-ről mindig szívesen beszélt, ebbe sohase fáradt bele, elmesélte, milyen ügyesen nyerte meg a nagy slemet, amikor igazán nem jó kártyája volt, vagy arról panaszkodott, hogy ha játékostársai megértették volna szándékát, megnyert volna minden rubbert.

Marilyn nem igen tartotta ezt életnek, de hát életnek látja az ember más életét? Karjai közé kapta Izzyt s apjára gondolt. Az öregúr csak a munkában találta örömét. Az iroda, az iroda, az iroda!

- Miért nem vonulsz már nyugalomba? - kérdezte tőle néha Marilyn. - Megtehetnéd, ha akarnád.

Kissé sajnálkozott, amikor apja megütődve kérdezte:

- De hát édes leányom, mi a csodát csináljak, ha nyugalomba vonulok?

Nevetséges beszéd volt ez, ha az ember meggondolta, hogy az élet csupa vonzó izgalommal van tele. Marilyn úgy tervezte, hogy mihelyt a házasság biztos révében köt ki s elkerül az anyai befolyás alól, ezeket az izgalmakat fenékig kiélvezi. Már most is félig-meddig ura volt önmagának, de más az, ha az embernek néha alkalmazkodnia kell az anyai akarathoz s udvarias képpel kell mosolyogni édesapja nehézkes, öreg barátaira. Pedig valójában nem szabad panaszkodnia, mert Jeffryvel édesapja révén ismerkedett meg.

A nagy társalgóból kilépett Frimleyné.

- Nagyon megkéstél - panaszolta.

Akármikor jött a leánya, délelőtt vagy este, rendszerint ugyanezt mondta.

- Karambolom volt - jelentette ki vidáman Marilyn. A kocsi most garázsban van s egy hétig színét sem látom.

Frimleyné égnek emelte két kezét.

- Csak nem gázoltál halálra valakit?

Marilyn kissé elfintorította orrát.

- Engem akart valaki a legeltökéltebb szándékkal halálra gázolni, de szerencsére szárazon úsztam meg a dolgot. Nem sérült meg senki. Mindössze annyi történt, hogy autóbuszon kellett hazajönnöm.

- Autóbuszon? - rémüldözött Frimleyné. - Szeretném Marilyn, ha nem zúdítanál a nyakamba ilyen meglepetéseket. Sóbálvánnyá ijesztesz azzal, hogy félig halott vagy, aztán meg azzal állsz elő, hogy omnibuszon jöttél haza. Idegeim már nem bírják az ilyen rohamokat, különben is ma egész délután rettenetesen fáj a fejem. Lady Sleehez kellett volna mennem bridgezni, de rá se tudok nézni a kártyára. Remélem, talált helyettem valaki mást.

- Könnyen talál akár egy tucatra valót - jegyezte meg derülten Marilyn, de nyomban rájött, hogy ez nem volt épp barátságos megjegyzés, ennélfogva hozzátette: - Sajnálom, hogy fáj a fejed - s eszébe jutott John Savage.

Neki igazán fájt a feje, nem afféle kormányozható fejfájás volt, mint aminőt anyja „élvezett" s bármely szükséges pillanatban előrángathatott. Szegény kis ember, gondolta Marilyn s újra maga előtt látta Johnt, amint Putney Hill tövében a járda szélén áll, szélben lengő hajjal várva, hogy a túlsó oldalra átmehessen.

Vajon, hogy gondolkodik a boldogságról ő, tűnődött a leány. Neki talán az volna a boldogság, ha beléphetne egy evezős-klubba.

Szomorú élet lehet napról-napra, ugyanabban a megszabott időben utazgatni a fülledt City és egy kis lakás között, élni egyedül, távol minden résztvevő lélektől, aki az iránt érdeklődnék, fáj-e a feje vagy sem. Ezren és ezren élnek így. De miért nem házasodik meg? Vagy talán téved, amikor magányos agglegénynek képzeli? Talán csinos feleség és boldog gyermekek várják otthon? Nem, ez nem lehet. Hiszen arról beszélt, milyen kedvesek hozzá szállásadói: megengedték neki, hogy maga mellett tartsa Besst.

Marilyn nem törődve Izzy dölyfös, szemrehányó tekintetével, letette a kis állatot a földre s követte anyját a társalgóba.

- Tyű, de fojtó itt a levegő' - mondta, a kandallóban ugyanis a külső meleg ellenére lobogó tűz égett. - Nem csodálom, hogy megfájdul a fejed - tette hozzá megfontolatlanul, aztán be sem várva a szükségképen bekövetkező keserű szemrehányást, azzal a kijelentéssel, hogy: - Csak leteszem a kalapomat - kiszaladt a szobából. Izzy jókedvűen gurult a nyomában.

Marilyn hálószobája szép volt. Kertre nézett s halványkék függönyök enyhítették a sötét mahagóni-bútorok komolyságát. Frimleyné olykor kifakadt a szoba berendezése ellen.

- Olyan ódivatú... A mahagóni manapság nem divat. Miért nem váltod fel szép világos, modern bútorokkal?

- Nem szeretem a szép, világos, modem bú-torokat - válaszolta Marilyn könnyedén, kissé csodálkozva saját őszinteségén. Elég modern volt ő maga, ízlése, ruházkodása, hajviselete, egész életfelfogása. De szobáján nem változtatott volna semmi áron.

- Ez a szoba békés - szokta mondani. - Megnyugtat.

Egy-egy lázas, mozgalmas esti mulatság után mindig örömmel tért haza csendes, hűséges otthonába. Olyan volt ez a szoba, mint viharos tengeri utazás végén a biztos kikötő.

- Ha állandóan kötve volnék hozzá, talán nem szeretném - magyarázta barátnőjének, Phillips Tessának. - Nem tudok borzalmasabbat elképzelni, mint egy hosszú betegséget vagy egy bal-esetből való kínos gyógyulást. De így, ahogy van, nekem nagyon jó. Nem is akarok rajta változtatni semmit.

- Hidd el, kedves Marilyn, a lakás az egyetlen szilárd pont az életben - válaszolta Tessa a maga vontatott hangján. - Ha lakásod berendezését megváltoztatnád, éppúgy meg volnék lepve, mint ha azt hallanám, hogy szegény emberhez mész feleségül.

- Azt ugyan sohasem fogod hallani - jelentette ki Marilyn. - Gyűlölöm a szegénységnek még a gondolatát is. Belehalnék, ha máról holnapra olyan piszkos utcában kellene laknom, ahol minden ház tökéletesen egyforma s évi ötszáz fontból kellene tengődnöm.

- Évi ötszáz font nem szegénység - állapította meg barátnője.

Tessa roppant kedves nő volt, de - ahogy Marilyn meg is mondta neki - betegesen érdeklődött az élet árnyoldala iránt s rettentőket szokott róla beszélni.

- Ez a bogaram - jelentette ki Tessa. Szokása volt, hogy néha hosszú napokra eltűnt, aztán minden magyarázat nélkül ismét megjelent. Ilyenkor Marilyn mindig tudta, hogy a szegényeket látogatja.

- Majd egyszer magammal viszlek - mondta egy napon. - Megmutatom, milyen az igazi élet, a milliók élete. Majd mutatok asszonyokat, akik heti egy fontért úgy dolgoznak, mint a rabszolgák, körmölő tisztviselőket, akik nem tudnak családjukra többet költeni, mint te költesz benzinre, és leányokat, akik nem tudják hova legyenek egy pár cipőért.

- Hallgass! - szólt barátnőjére Marilyn, de Tessa csak mosolygott.

- Jó iskola volna neked - mondta nyugodtan. - Te jómódban születtél s azóta is arany kanállal habzsolod a jót. Nem volt rá módod...

- Módom? Mire? - kérdezte tágra nyitott, kék szemmel Marilyn.

- Arra, hogy olyan jó légy, amilyen lehetnél - magyarázza Tessa. - Szíved helyén van, de titkolod, amíg majd egy nap rá nem jössz, hogy a szív is fontos s akkor nagyon sebezve érzed magadat.

Marilyn jóízűen kacagott.

- Ha azt hiszed, hogy férfi sebzi majd meg szívemet, nagyon tévedsz - jelentette ki. - Fér-finak sohasem engedem meg. Hála Isten, mindig uralkodik szívemen az eszem.

Egy napon Marilyn kíváncsi volt, mit szól Tessa Jeffryhez, de Tessa nagyon nyugodtan fogadta a hírt.

- Remélem, boldog leszel - csak ennyit mondott.

- Boldog is akarok lenni - válaszolta Marilyn s némileg kihívóan hozzátette: - Meglátod, csődöt mond az a jóslatod, hogy olyas valakibe leszek szerelmes, aki nem szeret... Azt hiszem, ezt akartad mondani azzal, hogy valaki majd halálos sebet ejt szívemen.

- Te nem vagy szerelmes Jeffrybe - válaszolt csöndesen Tessa.

Mindig egyformán, nyugodt meggyőződéssel beszélt. A baj az volt, hogy legtöbb jóslata valóra vált. No, ez majd nem válik, nyugtatta meg magát Marilyn.

Sajátságosnak találta, hogy miközben kalapját leteszi s haját kissé átfésüli, épp ez jut eszébe. Nem látta Tessát hetek óta, de Tessa afféle nő volt, akit az ember akkor is maga mellett érez, ha személy szerint nincs jelen. Azok közé tartozott, akiket az ember még akkor sem tud halottnak képzelni, ha halálos ágyon látja őket.

Marilyn összeráncolt homlokkal tekintett tükörképére. Micsoda beteg gondolat! Gyorsan Jeffry arcképéhez lépett, amely a kandalló pere-mén, díszhelyen állt.

- Holnapra itthon leszel - mondta boldogan, aztán hátat fordított a képnek s körülnézett a szobában. Együtt volt itt minden, amit nagyigényű nő csak megkívánhatott. De az élet nagyon igazságtalan. Vajon milyen lehet a kis ember szobája? - tűnődött. Bizonyára kicsiny. Talán szűk utcára néz, nottinghami csipkefüggöny keretezi az ablakot s kemény matrac feszül az ágyban. De mi közöm nekem ehhez, gondolta magában. Ki kell vetnem emlékezetemből ezt a szegény embert. Lehet, hogy ebben a pillanatban nevetve meséli barátainak, hogy az autóbuszon a véletlen megismertette egy leánnyal, aki összetörte kocsiját és gyufát kért tőle. Kétségtelen, hogy a kis ember megütődnék és zokon venné, ha megtudná, hogy valaki sajnálkozott rajta. De talán nem is helyes ez a kifejezés? Valójában nem „sajnálja." Csak arra volt kíváncsi, hogyan lakhat s van-e valaki, aki szereti.

- Hülye vagyok! - mondta magában tréfás szemrehányással.

Mintha fontos volna mindez! Most csak arra kell gondjának lennie, hogyan jut el holnap ide-jében Southamptonba, ahol ígérete szerint várnia kell Jeffry hajóját.

Vacsora közben szóvá tette a Sunbeam kocsit s megkérdezte anyját, nem adná-e a kocsit Kölcsön.

- Olyan roncs vagyok, hogy úgysem mehetek sehová, ágyban kell maradnom - jelentette ki Frimleyné, hirtelen visszagondolva fejfájására. - Menj csak a kocsimon. Nyugodtabb vagyok, ha Tims ül a volán mellett. Te olyan megfontolatlanul hajtasz. Meg vagyok róla győződve, hogy egy napon hordágyon hoznak haza.