ALYSON RICHMAN

Egy
párizsi
kurtizán

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

The Velvet Room

Copyright © Alyson Richman, 2016

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borítóterv: © Penguin Random House, 2016

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-009-7

MOBI ISBN 978-963-624-010-3

„Azért írunk, hogy kétszer is érezzük az élet ízét:
abban a pillanatban is, és utólag is.”
Anaïs Nin

Charlotte-nak, az én gyönyörű kislányomnak

Solange

1940. június
Párizs

Odakintről repülőgépek hangját hallottam, és a morajuk nyugtalansággal töltött el. Ennél csak a légósziréna vijjogása lehetett volna rosszabb. Beharaptam a számat, és siettem a táskámért.

Még egyszer utoljára végigjártam a nagyanyám lakását. Végigsimítottam a bútorai peremén, a szemem magába szívta imádott porcelánjainak, műtárgyainak képét, s végül a csodálatos portréját a kandalló felett. Az egyetlen tulajdona, amit magammal akartam vinni, a blúzom gallérja alá volt rejtve, és az, hogy a bőrömön éreztem, bátorságot adott.

Annyi mindent tanultam a nagyanyámtól az alatt a néhány rövid év alatt, amíg igazán ismertem. Megtanított rá, hogy amikor változtatsz az életeden, soha ne legyél érzelgős, de mindig legyél gyors. Így aztán vetettem még egy utolsó pillantást az értékes tárgyakra, aztán a táskámba nyúltam a kulcsért.

Behúztam maga mögött a súlyos ajtót. Otthagytam a lakást és a holmikat, ahogy a nagymamám akarta. A hely most már le volt zárva, mint egy kripta.

Az új életem abban a pillanatban kezdődött, amikor bezártam annak a lakásnak ajtaját, és amikor mélyen elraktároztam magamban a nagyanyám titkait és személyes kincseit.

Ez egy újabb eltemetett történet volt a mi kis családunkban, mely egyébként is tele volt újrakezdőkkel, névváltoztatókkal, alkimistákkal, meg a szépség és a szerelem rajongóival.

Édesapám, aki gyógyszerész volt, úgy nőtt fel, hogy nem tudott a szülőanyja létezéséről, egészen tizennyolc éves koráig, amikor a lágy beszédű nő, aki felnevelte, a kezébe nem nyomott egy levelet a nagyanyám kézírásával.

– Egyszer tettem egy ígéretet – közölte az asszony, akit apám mindig az anyjának hitt. – És most el kell mondanom az igazat.

A levél nehéz bankpostapapírra íródott, melynek a tetejére kis aranypillangó volt nyomva.

A feladó címe: Square la Bruyère 2.

A kézírás hibátlan volt. Lendületes csúcsokkal és arabeszkekkel hullámzó, fekete töltőtollvonal.

Drága fiam! – kezdődött a szöveg.

Mire ezt olvasod, már tizennyolc éves leszel. Nehéz elhinni, hogy ennyi évvel ezelőtt hoztalak a világra, amikor még magam is szinte gyerek voltam. De fontos, hogy tudd: létezem. Ne félj, nem fogom azt kérni, hogy ezentúl anyának hívj. Ez a cím Madame Franeau-nak jár, aki örökre kiérdemelte, én pedig nem is próbálok mentegetőzni amiatt, hogy nem vagyok épp a jó anya mintapéldája. De ha esetleg kíváncsi lennél rám, itt vagyok, és bármikor szívesen találkozom veled.

Az aláírás nagy volt, merész kacskaringóval. A név teljesen ismeretlen volt a számomra.

Marthe de Florian

Összehajtogatta a papírt, kihúzta magát, és megpróbálta palástolni a döbbenetét. Szinte felfoghatatlan volt számára, hogy az a nő, aki ott ül előtte, valójában nem is a rokona. Mindkettőjüknek kicsi, barna szeme, vékony szája és sötét haja volt. Mindketten kényes gyomrúak voltak, és szívesebben szentelték az idejüket a könyveknek és a hobbijaiknak, mintsem a társalgás nyűgének. Kis állatokban, kutyákban, macskákban és madarakban találtak vigaszt. És a tény, hogy az apám a gyógyszerészetet választotta, természetesnek tűnt mindenki számára, aki kisfiúként ismerte. Mert mindig is szerette a kémiát – az üvegpoharakat, a keverést, és annak a tudományát, hogy olyan dolgokat készítsen, amelyek gyógyítani tudnak.

Madame Franeau próbált higgadt maradni, amikor átadta a megvilágosító irományt. A szeme nedvesen csillogott, miközben nézte, ahogy a fiú olvas, de egyetlen könnyet sem ejtett.

– Nekem nem lehetett saját gyerekem – kezdte végül.

Apám kibámult az ablakon, és az arcán nem látszott semmilyen kifejezés, de az asszony látta, hogy a gondolatai messze járnak.

– Az első szabóműhelyből ismertem őt, ahol dolgozott. Mindketten varrónők voltunk, és szürkén, siváran tengettük a napjainkat. Számtalan órát töltöttünk nadrágszegéssel, ruhaujjak felhajtásával. Én nemsokkal korábban mentem hozzá apádhoz… – mondta botladozva.

Az „apád” szó mintha a torkán akadt volna, mintha annyi év után hirtelen hazugsággá változna.

– Ő nem volt férjnél, alig tudta fenntartani magát, mi pedig örültünk, hogy kapunk egy gyereket, akit felnevelhetünk. Az egyetlen kikötése az volt, hogy megtudd az igazságot, amikor nagykorú leszel.

Megállt, és vett egy mély lélegzetet.

– Nem fogok megbántódni, ha szeretnél találkozni vele. Azóta annyira más lett, mint én… – halt el a hangja. – Ő egy másik világhoz tartozik. Ezt nehéz elmagyaráznom.

Apám ezután napokig nézegette a levelet. Mikor éppen nem tanult, állandóan Marthe telt, kiírt betűit bámulta.

Csak miután végzett az utolsó felvételi vizsgáival a gyógyszerészeti karra, akkor döntötte el, hogy válaszol neki.

A levélpapírja nem volt olyan vastag, és a kézírása sem olyan monumentális. Egyszerű fehér papírlapra írta:

Madame de Florian!

Jövő kedden négy órakor szeretném meglátogatni. Kérem, tudassa velem, hogy alkalmas-e Önnek. Mint tudja, nemrégiben rájöttem, hogy tulajdonképpen nem vagyok jogosult a Franeau vezetéknév használatára. Ezért hát ezt a levelet azzal zárom, ami Madame Franeau szerint az igazi nevem.

Henri Beaugiron

Amikor odament meglátogatni az asszonyt, egy szobalány nyitott ajtót, és bevezette. A levegő virágillattal volt tele, a lakás pedig csurig volt egzotikus vidékekről származó gyűjteményekkel és különlegességekkel. Még nem is került elő az anyja, már kényelmetlenül érezte magát. Túl sok volt a tárgy. Túl sok a bársony és a szatén. Gyerekkora otthona egyszerű hely volt: egy hálószoba fa íróasztallal és könyvespolcokkal, valamint egy nappali, szerény, de ízléses bútorokkal. Konyha, meleg tűzhellyel.

Most úgy érezte, mintha titkos színházba lépett volna, ahol láthatóan idegenül mozog. A magas ablakokat súlyos függönyök takarták, ami megnehezítette annak eldöntését, hogy éjjel vagy nappal van-e odakint. Egyre szaporább lett a lélegzete, miközben várt. Végignézett az ázsiai porcelángyűjteményeken a polcokon, majd egy gyönyörű nő hatalmas portréját pillantotta meg a kandallópárkányon, amelyet túláradó ecsetvonásokkal festettek, és erőteljes hatást keltett érzéki színeivel, vibráló izzásával. Közelebb akart menni, hogy jobban szemügyre vegye, amikor selyem suhogását és kimért léptek kopogását hallotta a parkettán.

– Henri! – szólalt meg egy hang.

Marthe állt előtte halvány rózsaszín ruhában, nyakában gyöngysorral.

Többlépésnyi távolság választotta el őket.

A nő úgy méregette, mintha egy eladásra kínált tárgyat nézegetne, amit aztán vagy megvesz, vagy nem.

– Nos… egyáltalán nem úgy nézel ki, mint ahogy elképzeltem! – kacagott fel lágyan. – De gyanítom, hogy ez rám is igaz.

A fiú nem tudott válaszolni.

Ha a számításaim helyesek, a nagymama negyven körül járhatott, amikor apám először találkozott vele, bár ezt nem tudhatom biztosan. De amikor évekkel később találkoztam Marthe-tal, olyan életkort mondott, ami lehetetlen lett volna, tekintetbe véve apám korát és az én koromat. De biztosan nem ez volt az első lépés önmaga újrafelfedezésében. Ahogy végül megtanultam tőle, nem kell beleszületni a jó életbe ahhoz, hogy megvalósítsuk.

1938 utolsó hónapjaiban találkoztam a nagymamámmal, amikor éppen 19 éves lettem, néhány évvel azelőtt, hogy Európában minden lángra lobbant Hitler fáklyájától. A létezése teljes meglepetésként ért, mint egy padláson talált, ősrégi hajókoffer, mely lekerül a padlásról, és elfeledett kincseket tartalmaz.

Apám az ideje nagy részében kicsiny patikájában dolgozott a rue Jacobon. Anyám halála óta küzdött, hogy lefoglaljon engem, az egyetlen lányát. Öt hónappal korábban fejeztem be az iskolát, és éppen azzal töltöttem a napjaimat, hogy kalandokról álmodozzam, és elképzelt történeteket meg színdarabokat írogassak.

Kölcsönösen frusztráltak voltunk egymással szemben, és a nyughatatlanságom csak rontott a helyzeten. Este, amikor apám hazatért a munkából, csak magányra vágyott, míg én társaságot akartam. A lakásunk sötét volt, a festése kopott, a bútorok praktikusak. Anyám örökségét azok a könyvek jelentették, amelyek a polcokon sorakoztak. Valahányszor levettem egy bőrgerincű kötetet a helyéről, valami megsajdult bennem, és újra felszakadt a gyász sebe.

Amikor egy este panaszkodni kezdtem amiatt, hogy nincs semmi izgalom az életemben, teljesen kétségbeesett.

– Sajnálom, hogy nem tudok elég szórakoztató lenni.

Nyilvánvaló volt, hogy el van keseredve, és egyértelműnek tűnt, hogy nincs felkészülve arra a megpróbáltatásra, amit a saját lánya felnevelése jelent.

Egy pillanatig csak némán ültünk egymással szemben, és a tekintete végigfutott a könyvespolcokon, mielőtt végül megállapodott rajtam. Először azt hittem, anyámra gondol. A nőre, aki rendben tartotta a házát, megfőzte az ételét, és táplálta a könyvek iránti szeretetemet. De aztán valami váratlan történt.

Apámnak felcsillant a szeme. Mintha csodás elixírre bukkant volna a boltja egyik eldugott zugában, mellyel enyhítheti az engem sújtó mélységes unalmat.

– Ismerek valakit, akit szerintem érdekesnek fogsz találni… Talán még az írásaidhoz is szolgáltat némi anyagot. Már jó ideje nem láttam, de írok neki, hátha hajlandó találkozni veled.

Három nappal később besétált a hálószobámba egy levéllel a kezében.

– Holnap meglátogatunk valakit, akiről nem fogod elhinni, hogy tulajdonképpen a rokonom. Pedig ez az igazság – mondta, mintha ő maga sem hinne abban, amit mond.

– És ki lenne az? – kérdeztem csodálkozva.

– Végre találkozni fogsz a nővel, aki a világra hozott engem. Marthe de Floriannal.

Másnap ebéd után elindultunk Chaussée-d’Antinbe, Párizs 9. kerületébe, ahol Madame de Florian lakása volt. Útközben apám elmondta, hogy soha nem is gondolt rá másképp, mint arra a nőre, aki szülte, mert élete legnagyobb részében nem is volt egymással semmiféle kapcsolatuk.

– Az egyetlen közös bennünk az eredeti vezetékneve – mondta, és a fejét csóválta. – De még ezt is megváltoztatta menet közben.

– És tud rólam? – érdeklődtem.

– Igen, tud. Elvittem hozzá anyádat bemutatni, mielőtt összeházasodtunk, és később újra meglátogattuk, hogy bejelentsük, gyermekünk lesz. De látni fogod, amikor majd találkozol vele, Madame de Floriant nem nagyon érdeklik a házasságok vagy a születések…

Felszaladt a szemöldököm.

– Akkor mi érdekli? – faggatóztam.

– Csupa olyasmi, ami engem untat. A saját kényelme, a saját szórakozása… a saját szépsége. A hite abban, hogy ő valamiképp felette áll a világ banalitásainak.

Már majdnem odaértünk a lakásához.

– Ő afféle színésznő, úgy készülj – figyelmeztetett. – Élvezi a közönséget. – Egy pillanatra megállt, és rám nézett. A legjobb ruhámban voltam, tengerészkék sapkában és gyapjúkabátban, meg anyám egyik ruhájában, amit erre az alkalomra vettem fel. – Téged kedvelni fog, Solange. Elég csinos vagy ahhoz, hogy beilleszkedj a dolgai közé.

– De hisz oly sok éve nem láttad – mondtam apámnak. – Honnan tudod, hogy még mindig mindene szép?

– Nem tudom… De gyanítom, hogy elég jól tartja magát, hisz mindig is ügyelt erre.

Azt hiszem, a bemutatkozásunkkor mindketten megleptük egymást. Biztosan tudom, hogy nem számítottam arra, hogy egy ilyen nagy műgonddal öltözött nő fogad, akinek tökéletes sminkje hatvan fölötti arcot takart, és a nyakában csodálatos gyöngyöket viselt.

És azt hiszem, ő is kissé meglepődött, amikor meglátta az arcomat, ami, bár sokkal fiatalabb kiadásban, de nagyon hasonlított a sajátjáéra. Ugyanolyan halvány bőröm és palakék szemem volt, ugyanolyan hosszú nyakam és gall orrom.

Apám hűvösen bemutatott bennünket egymásnak. Abból, ahogy megállt az ajtóban, látni lehetett, hogy idegesíti a lakás, és nehezen viseli az anyja társaságát.

Nem volt hajlandó anyának nevezni, és nem is a nagymamámként mutatta be.

– Madame de Florian – mondta szertartásosan. – Hadd mutassam be a lányomat, Solange-t.

Úgy tűnt, hogy a nagyanyám örül az érkezésünknek. Nem is bajlódott azzal, hogy megdorgálja apámat, amiért nem látogatta meg már vagy húsz éve. Később megtudtam, hogy ő nem úgy számolja az időt, mint mások. Számára nem percek múltak el, hanem a pillanatok váltakoztak.

– Örvendek! – nyújtotta hosszú, fehér kezét. – Mindketten itt maradtok? Megkérem Giselle-t, hogy készítsen nekünk teát.

– Sajnos én nem, nekem dolgoznom kell – mondta apám, hogy kimentse magát. – De Solange igen, ha megfelel így. – Rám nézett, aztán vissza erre a magas nőre, aki úgy nézett ki, mintha semmi közük nem lenne egymáshoz. – Amióta az édesanyja meghalt, nem találja a helyét… Most fejezte be az iskolát, és azt mondta nekem, hogy színdarabokat akar írni, talán még egy regénnyel is megpróbálkozik… Arra gondoltam, hogy talán mesélhetnél neki néhány dolgot, amíg én a gyógyszertárban vagyok.

– Ez csak természetes, Henri – mondta Marthe, és megérintette a karomat. – Már nincs túl sok dolgom, és örülnék neki, ha egy szép kislány társaságában tölthetném a délutánjaimat.

Én csak álltam, és bámultam. Dallamos hangon beszélt. A tekintete tele volt élettel.

– Giselle, vedd el a kalapját és a kabátját.

Odaadtam az idős, fekete ruhás, fehér kötényes szobalánynak a gyapjúkabátomat és a nemezkalapomat.

– Hatkor jövök majd érte – mondta az apám.

Ezzel otthagyott minket, mi pedig bementünk a lakásba.

Sosem felejtem el a szalont, azzal a hatalmas arcképpel, ami uralta az egész helyiséget. Kétségtelenül róla készült, és úgy nézett ki, mint egy valóságos ecsetvonás-tornádó. A nyakában ugyanaz a nyaklánc, amit most is viselt; egy csillogó, tökéletes gyöngysor.

Látta, hogy megnézem a festményt, aztán a gyöngysorát.

– Még soha nem láttam ennyi gyönyörű dolgot – suttogtam.

– Nos, köszönöm – felelte örömmel.

Aztán leült az egyik bársonyszékbe, ami mintha a trónusa lett volna.

Biztos vagyok abban, hogy érezte, mennyire szeretnék végignézni mindent, ami körülvesz minket a szalonban, még akkor is, ha erősen próbáltam úrrá lenni a késztetésen, hogy megbámuljam a dolgokat. A porcelángyűjteményeket. A sok műalkotást. A festményt a kandallópárkányon. Még a gyöngysorát is.

Beismertem magamnak, hogy a festmény vonz a legjobban. Nem tudtam levenni róla a szemem.

– Ki festette? – kérdeztem, a portréjára mutatva.

A test, melyet olyan túláradó művésziséggel ábrázoltak, mintha energiát sugárzott volna szét szobában.

– Hogy ki festette? – somolygott. – Nem azt kéne kérdezned, hogy ki volt a festő.

– Nem? – kérdeztem meghökkenve.

Intett, hogy üljek le.

A szeme felcsillant, és megérintette a nyakláncát. A csat, egy kis, zöld pillangó smaragdszárnyakkal, előrecsúszott.

– Nem. Hanem azt, hogy milyen történet áll mögötte. Minden értékes dolognak van egy sztorija, Solange.

Finoman megsimogatta a pillangót. Még soha nem voltam olyan valakinek a társaságában, aki képes lett volna egyetlen kézmozdulatával rabul ejteni.

– Kíváncsivá tettél, Solange. Tudom, hogy még csak most ismerkedtünk meg, de úgy érzem, hogy olyan lány vagy, aki nem egykönnyen botránkozik meg egy másik nő igaz történetén.

Egyenesen a szemébe néztem, és megint feltűnt a színe. Ugyanolyan volt, mint az enyém.

– Kössünk egyezséget – mondta. – A legjobbak így szokták. Hetente egyszer eljössz hozzám, és elmondom, hogy én, az a kislány, aki a Montmartre sötét sikátoraiban születtem, hogy kerültem ebbe a lakásba. Ez nem olyasfajta mese, ami prűdeknek vagy érzékenykedőknek való. De ha akarod, elmesélem a festmény történetét, és a gyöngyeim történetét is, meg minden mást is, ami menet közben történt.

Amikor előadta az ajánlatát, gyönyörű és különös mosoly ült ki az arcára. Úgy terült szét, mint egy legyező.

1. fejezet

Marthe

Párizs, 1888

Az első dolog, ami feltűnt neki, amikor kinyitotta az ajtót azon a délutánon, a semmivel sem összetéveszthető virágillat volt.

Mámorító volt, s egyre mélyebbre csábította a lakásba.

Levette a kalapját, és letette egy kis állványra az ajtó mellé.

– Ibolya! – lelkendezett sugárzó arccal.

A férfi örült, hogy észrevette a gesztust. A testük összeért, és az ujjai végigsimítottak a lány hátának ívén, aztán megállapodtak a derekánál.

– Ma reggel hozattam. Egy kisebb vagyonba került… Parmából való, ami a legjobb, amennyire tudom.

A lány sikkantott egyet örömében, és hangja úgy hullámzott át a férfi lelkén, mint aranyszín fényáradat.

Nagy gonddal rendezte be a lakást az elegáns Square la Bruyère-en. Egy nagy aranyozott tükör és egy kis márványasztal volt a lány mellett jobboldalt. Két lopótök alakú, barackvirágszín kínai porcelán és egy magas zománcváza foglalta el a központi helyet. Ahogy egyre beljebb ment, a lány francia ajtót látott, mely púderkék selyemtapétás kis szalonba nyílt. Volt ott egy zongoralábas pamlag és két nagy párnázott karosszék. A faragott márványkandalló párkányán újabb virágokat pillantott meg. Orchideákból, borostyánból és mohából összeállított szobakertecskéket. A lakást halvány színekkel alakították ki, olyan árnyalatokkal, melyek ellensúlyozták a női arc pirosságát. Búvóhely volt, suttogásoknak és simogatásoknak szentelve.

– Azt akartam, hogy Velencét juttassa eszedbe – mondta a férfi.

A lány körülnézett, és meglátta a magas ablakokat takaró súlyos, ezüst, rózsaszín és Nílus-zöld árnyalatú függönyöket.

– A várost, ahol újjászülettem – suttogta a férfi fülébe.

Ez az utazásuk volt az első külföldi útja, és az emlék még mindig felkavarta.

– Csakugyan – bólintott a férfi, miközben végigsimított a lány karján.

Az Accademia közelében vett ki egy szobát, ahol a levegőt lila akác illata járta át, és a víz az ablak alatt jádezöldben tündökölt. Egymásba karolva sétáltak át a fahídon és még vagy egy tucat kőhidacskán.

Éjszaka a férfi lehúzta a vörös selyem bútortakarót a magas, faragott oszlopos ágyról, és megcsodálta a szépségét. A lány lehunyta a szemét, és a régi élete mintha elenyészett volna.

Másnap a férfi a Szent Márk téren lévő Florianba vitte, Európa egyik leghíresebb kávéházába. Arra a helyre, ahol a legdivatosabb emberek jártak megmutatni magukat.

– Mathilde Beaugiron. – A férfi úgy mondta ki a nevét, mintha olyan desszertet emlegetne, ami nem ízlik neki. – Ez a név… nem jó. Nem illik hozzád.

A lány felszegte az állát, és a férfi szemébe nézett.

– Kellene neked valamilyen művésznév.

A lány nem válaszolt. Hajlandó volt megadni a férfinak azt az örömöt, hogy átkeresztelje. A rövid csendben, mely beállt köztük, csupán a szájához emelte gőzölgő forró csokoládés csészéjét.

A férfi végignézett a kávéházon, a falakra festett alakokon, a tükrökön és a bronzlámpákon, majd újra a lányra pillantott.

– Marthe de Florian… – nyújtotta előre a mutatóujját, és felhúzta vele a lány állát. – Ez tökéletes név a számodra.

A lány szája mosolyra görbült. A kávéház fényűző és elegáns volt. Örült neki, hogy Charles szerint a neve hozzá is illik.

– Tetszik? – kérdezte tőle a férfi.

– Nagyon – felelte. – Ki gondolta volna, hogy ilyen könnyű lesz elveszíteni a nevem, és egy másikkal újrakezdeni?

A férfi hátradőlt a párnázott plüssbokszban, és elővette a pipáját, melynek feje karmai közt tojást tartó sast formázott. A lány nézte, ahogy a szájába veszi a csutorát, és ügyesen meggyújtja. Mozdulatait elegancia és magabiztosság hatotta át. A férfi egy pillanatra lehunyta a szemét, és kék füstfelleget fújt. Marthe látta rajta, hogy az új név ötlete a dohányzás élvezetével párosítva mélységes elégedettséggel tölti el.

Attól a pillanattól kezdve, hogy levetette eredeti nevét, a Mathilde-ot, a súlytalanság csodálatos érzése járta át. A „Marthe de Florian” szépséget és végtelen lehetőségeket sejtetett. Szabadnak érezte magát.

Velencében belemerültek az illúziókba. Olyan mély kádban fürödtek, mint egy római szarkofág. Tengerízű ételeket ettek, és aranyszínű serlegekből itták a bort.

Örömmel fogadta az új nevét és az új élet ígéretét. Milyen csodálatos, hogy eltörölheti a múltját, a gyerekkori emlékeit a sötét, szűk szobákkal. Olyan lesz, mint egy festő, aki alapozófestékbe mártott ecsettel keni át korábbi létének vásznát. Az anyja fáradt arcát. A mások mosásra váró ruháival teli kosarakat. Az egyetlen ablakot, ami egy széttört bútorokkal és szeméttel teli sikátorra nézett.

Számára ezentúl nem léteznek majd hideg szobák, üres kamrák vagy kilakoltatással fenyegető háziurak. Soha többé nem kell rongyos ruhában vagy beázó cipőben járnia. Most már csak örömökben lesz része. Csodálatos élet vár rá. Olyan, mint azokra az ismerős lányokra, akik elfogadták valamilyen gazdag jótevő gondoskodását, akiket titkos fényűzésben tartottak, mint a rejtegetett ékszereket.

Charles-hoz fordult, és verdeső pillákkal megsimította a férfi arcát. A pipa füstjének fátyolán keresztül látta, hogy a férfinak felizzik a tekintete az érintéstől. Meg fognak állapodni egymással. Charles meg fogja tartani őt. Látta ezt a férfi arckifejezésére írva, és a mosolya volt a pecsét.

Velencéből Párizsba vonattal utaztak visszafelé, egy sötét mahagóniburkolatú privát fülkében. Napközben a lány az üvegablakokon át kőházacskás falvakat látott, meg hatalmas repcemezőket és napszítta búzatáblákat. Este átöltöztek a vacsorához, karcsú poharakból pezsgőt ittak, miközben a mozdony kerekei zakatoltak a bársonyülések alatt.

Látta, hogyan nézi a férfi az ő tükörképét az étkezőkocsi ablakában, melynek nehéz vörös függönyei oldalra voltak húzva. Most már nem látszott semmiféle olyan festői táj odakint, mint délután, mely versenyezhetett volna a képmásával, hisz teljesen sötét volt. Kortyolt a pezsgőjéből, kecsesen tartva a vékony üvegszárat. És amikor az ajka hozzáért a pohár széléhez, meglátta a férfi mosolyát az üvegen át.

Tudatos odafigyelés volt minden mozdulatában. Csak nemrég tanulta meg, hogyan tartsa az evőeszközt, hogy a kése és a villája ne csapjon zajt a porcelánon evés közben.

De a jó megjelenés művészetét már azelőtt elsajátította. Most is elegánsan volt felöltözve az estére, mely kettesben végződik majd a fülkéjükben.

Azt a fekete színű, rózsaszín szaténnal bélelt köpenyt vette fel, amit a férfi a Szent Márk tér közelében vásárolt neki egy üzletben. Tudta, hogyan fog majd lekerülni róla. Majd csak azután engedi le a haját, miután a kalauz megágyazott. Odaáll Charles elé, és egyenként bontja le magáról a rétegeket. A selyem-faille ruhát. A fűzőt és a kombinét. Az alsószoknyát. A csupa csipke és szalag harisnyakötőt. Az ezüstfésűket, melyekkel úgy tűzte meg a haját, mint Tiziano Florája. Odafordul majd hozzá, és hagyja, hogy a férfi kigombolja és kicsomagolja, amíg teljesen meztelen nem lesz.

Mindent megmutat neki. Puha fehér tagjait és a mellbimbóját, melyet halvány rózsaszínre színezett. Hagyni fogja, hogy a férfi a tenyerébe fogja a mellét és átölelje a derekát. Ő lesz Charles virága, mely nyílni és nedvesedni kezd az érintésétől.

Huszonnégy éves volt, még tanulta a szerelmet és az érintést. A férfi csodálatos dolgokra tanította őt. A tér költészetére, az egyedüllét szigeteinek szükségességére a nyüzsgésben. Arra, hogy a sötétség után szín kell, vagy hogy milyen kontrasztot alkot a porcelán és az ágynemű.

Ő volt az egyetlen, aki orchideát küldött neki, amikor fellépett a színházban. Öt tökéletes tövet. A kísérőkártyára ezt írta:

„Az Ön szépsége más, mint a többieké. Csillagok laknak a szemében, és a hold a bőre alatt.

Charles

Ui.: Ma este ott leszek a színház előtt, nálam lesz a hatodik orchidea, ha szívesen velem tartana egy üveg pezsgőre.”

A többi lány úszott a vörös rózsában. Tele voltak tömött, zöld girlandos csokrokkal, és kártyákkal, melyeken férfiak hívták őket randevúra az előadás után. Ezeknek a férfi udvarlóknak kivétel nélkül volt feleségük és gyermekük, aki otthon aludt az ágyában vagy egy bentlakásos iskolában. Mindannyian eljöttek a színházba egy szórakoztató éjszakára, ami számukra nem ért véget akkor, amikor a függöny leereszkedett és a taps elhalt. Épp ellenkezőleg, ez csak a jel volt arra, hogy kezdődik a mulatság.

Fiatal volt, és gyönyörű, olyan kisugárzással, mely kiemelte a többiek közül. Tökéletes párizsi bemutatópéldány, a város csábító, fényes hírnevének megtestesítője. Az elmúlt öt évben Párizs valósággal reneszánszát élte. Az utcákat súlyos, sötét kovácsoltvas oszlopok és tejfehér üveggömbök keretezték, melyek jóval éjfél után is nyújtogatták még hosszú fényujjaikat. Most már gázlámpák világították meg a színpadot gyertyák helyett, amikor a lányok meghajoltak és pukedliztek, a férfiak pedig a színlapot tanulmányozták, hogy emlékezzenek a legszebb táncosnők nevére. A színfalak mögött a lányok levették a jelmezüket, kibontották egymás fűzőjét, és végre fellélegeztek, kiszabadulva a bálnacsont és a csipke szorításából. Miközben megindult a virágszállítmányok végeláthatatlan özöne, a lányok kiigazították a sminkjüket fehér arcporral, pipacsvörös rúzzsal és csillogó, fekete szemfestékkel.

A többiekhez hasonlóan Marthe-ot is először az a lehetőség vonzotta a színházhoz, hogy napi néhány órára valaki más legyen. Hogy maga mögött hagyja sivár, szegényes környezetét. Hogy újraalkossa magát a szépség illúziója segítségével.

Otthagyta az első varrónői állását a szabónál, miután teherbe esett. Ez olyan része volt az életének, amit kétségbeesetten szeretett volna elfelejteni. Nagy erőfeszítéssel próbálta kitörölni az emlékezetéből azt a férfit, aki ilyen nyomorult állapotba juttatta, aki teljesen egyértelműen közölte vele, hogy sosem fogja elvenni, és a gyereket sem ismeri el a magáénak.

Megpróbálta elfelejteni azokat a szörnyű hónapokat, amikor megpróbálta elrejteni a terhességét. Magasabb nyakú ruhákkal takarta el teltebb mellét. Megemelte a ruhája derekát, és bővebb szoknyákat viselt. De amikor végül már nem tudta tovább titkolni az állapotát, még a legnagyobb ruhákban sem, munkaadója, Monsieur Brunet könyörtelenül közölte vele, hogy talált egy másik varrónőt, aki átveszi a helyét.

Ekkor barátnője és munkatársa, Louise Franeau előállt a tökéletes megoldással. Amikor Louise magához szorította a csecsemő Henrit, és megígérte, hogy úgy fog gondoskodni róla, mintha a sajátja lenne, Marthe meggyőzte magát, hogy ez a legjobb megoldás a szerencsétlen epizód lezárására.

– Teljesen biztos vagy benne? – kérdezte tőle Louise, miközben a baba befészkelte magát a melléhez.

– Igen, biztos – felelte elcsigázottan.

Még mindig ágyhoz volt kötve, egész teste sajgott az alig pár órája lezajlott szüléstől. A bába türelmetlen volt vele, amikor felkiáltott fájdalmában. Még mindig úgy érezte, mintha tűz égne a lába között.

Nem nézett Louise-ra, sem a gyermekre, aki az elmúlt kilenc hónapban benne növekedett. Ehelyett inkább elkezdte elképzelni, hogy az űr elnyeli őket. Az ablakpárkányról egy kis veréb nézett be.

Nem volt hajlandó levenni a szemét a madárról. Rá sem nézett a babára, aki Louise ujját szopogatta, tejet keresve.

Fájt a melle. A baba felsírt, és a belső vonzás kezdett elviselhetetlenné válni. De tudta, hogy ha a karjába veszi a babát, és megeteti, elvész az elszántsága. Máris érezte, ahogy a szíve körüli páncél olvadozni kezd.

– Kérlek, vidd el… – mondta elcsukló hangon. – De gondoskodj róla, hogy szoptatós dajka táplálja.

– Már kint vár rá – nyugtatta meg Louise.

– Menjetek – mondta, és elfordította a fejét.

A kismadár még mindig kukucskált befelé az ablakon keresztül. A tekintete kemény volt, az arca rezzenéstelen. Belemart a bőrébe, és könnyáradatként fakasztotta fel a tejét.

Napokig nem szólt senkihez. Ehelyett próbált erőt szuggerálni önmagába. Próbált felejteni. Próbált védőburkot vonni a szíve köré. Szorosan lekötötte a mellét muszlinnal, amíg el nem apadt a teje. Órákat töltött egy speciális fűző készítésével, ami lehetővé tette számára, hogy elölről is meg tudja húzni a szalagokat. Nem kegyelmezett magának, napról napra feszesebbre húzta a fűzőt, amíg vissza nem nyerte korábbi alakját.

Egy héttel később egyszerű pamutruhában, büszkén fitogtatva karcsú alakját, Marthe besétált a Gouget fivérek ruhaboltjába a rue Montorgueil-en, hogy jelentkezzen a varrónői állásra.

Azonnal elkezdte az új munkát, de nem lelt vigaszt a tűben és a cérnában. Soha nem szűnő nyugtalanság dolgozott benne. Még csak huszonegy éves volt, újra visszanyerte korábbi szépségét, és olyan dolgokra vágyott, amelyek nem voltak megtalálhatóak ebben a boltban. Párizs zsongott az izgalomtól. Monsieur Eiffel elkezdte építeni lenyűgöző acéltornyát. És az utcák tele voltak a legkülönlegesebb divatokkal.

Nem esett nehezére elképzelni magát ezekben a fényűző, selyemből és csipkéből készült ruhakölteményekben. Azoknak a nőknek, akik betértek a Gouget fivérek boltjába, ritkán volt az övéhez hasonlóan szép alakja.

De persze egyikük sem figyelt oda a szegény kis varrólányra, aki térden csúszva igazította a muszlin szabásmintát erényes fehér fűzőjükre, aki beszegte a ruháikat és felhajtotta a ruhaujjukat.

Hirtelen sugallatra úgy döntött, hogy egy másik lánnyal együtt, aki szintén az üzletben dolgozott, elmegy egy nyílt meghallgatásra, ahol kóristalányokat keresnek. A lány egy nap odasúgta neki, hogy felvétel van a Les Ambassadeurs nevű jól menő színházba.

– Bárcsak én is elmehetnék – mondta Camille-nak. – De félek, hogy a tánctudásom és a hangom túlságosan silány.

– A hangbéli hiányosságaidat könnyen pótolhatod azzal, ahogyan a jelmezben mutatsz – incselkedett vele Camille.

És Marthe tudta, hogy ez így igaz. A terhességének már minden nyoma elpárolgott. Olyan hosszú és karcsú nyaka volt, mint egy szál tulipánnak, telt melle, és olyan vékony dereka, amit két arasszal át lehetett fogni. Amikor a boltban modellt állt szabáshoz, a többi varrónő mindig ámuldozott tökéletes arányain. És az arca életre kelt a selyem színe mellett.

Így aztán elment a színházba Camille-jal. Megállt a színpadon, és a fények felragyogtak a bőrén. Kinézett az üres széksorokra, és egy cseppet sem félt. Épp ellenkezőleg, el volt ragadtatva a tér tágasságától. Szinte azonnal el tudta képzelni, hogy az egész nézőtér tele van, minden szem rászegeződik, és a többi énekes olyan gyönyörű jelmezeket visel, amelyekhez fogható ruhája neki sosem volt.

Egy Julian nevű férfi szólította kiabálva a meghallgatáson részt vevő lányokat. Azt mondta, eldönthetik, melyik dalt szeretnék elénekelni. Marthe kevés dalt tudott fejből, így a Vive la Rose-t választotta, mert az romantikus és lírai. A hangfekvése sem volt különösebben nehéz, azért tudta, hogy nem lesz gond.

Amikor a kiválasztottak listáját kitették a színház falára, közelebb húzódott Camille-hoz, úgy keresgélték a nevüket a névsorban.

– Ott a neved! – kiáltott fel Camille. – Mathilde Beaugiron! Ott vagy! – bökött rá a kézzel írott dőlt betűkre.

Camille, akit nem választottak ki, fellelkesült a barátnője sikerén, de semmiféle irigység nem volt benne.

– Ez heti öt souval többet fizet, mint a bolti munka!

De nem csak a pluszpénzről volt szó. Ez volt az esély, hogy újraalkossa önmagát, hogy úgy érezze, él és szikrázik a lámpák fénye alatt. Elragadtatott öröm fogta el.

Visszasétált a boltba Camille-jal, és délután, miután letette a tűt és a cérnát, immár utoljára, felmondott a Gouget fivéreknél.

– Elhagy minket a kórusért egy vacsorázós esti táncelőadásban? – kérdezte az egyik fivér hitetlenkedve.

Marthe kihúzta magát, és rájuk meredt széles gall szemével.

– Igen, persze. Lesz egy kis színészi munka is.

Látta, hogy a fivérek még egyszer utoljára megnézik a mellét, mintha annak az elvesztését bánnák a leginkább.

Miután meglátta a nevét a listán, új önbizalomra tett szert.

– De előbb szeretném megkapni az e heti béremet.

Szókimondása megdöbbentette a két férfit, és maga is meglepődött, mennyire könnyen megszerezte a tíz sout, amivel tartoztak neki.

– Nos, akkor viszlát – mondta végül, miután összehajtogatta a bankjegyeket, és a tárcájába tette őket. – Ha valaha hiányoznék, bármikor eljöhetnek megnézni a Les Ambassadeurs-be – azzal fogta a táskáját, és büszkén kisétált az ajtón.

Kezdetben a lányok a színházban nem fogadták kedvesen. Látták telt mellét, szép formájú vádliját, és azonnal versenytársként könyvelték el. A háta mögött kinevették egyszerű fehérneműjét, tejfehér fűzőjét és csipkeszegély nélküli alsószoknyáját. De alábecsülték az érzékét a részletek iránt. A törekvését, hogy a táncon és éneklésen kívül többre is vigye.

Soha nem volt oda a pletykákért vagy az értelmetlen beszélgetésekért, ehelyett inkább figyelt. Úgy tanulmányozta a többi nőt, mintha szemléltetőeszközök lennének. Amikor egyedül volt az öltözőben, titokban megnézte a címkét a ruháikban, hogy tudja, melyik divatüzletekbe járnak. Megnézte a színes fűzőiket, amelyeket a selyemköntös alatt viseltek, hogy a kivillanó szín mintegy hívójel legyen. Megtanulta, hogy milyen egzotikus virágokat szeretnek, és mi az, amit otthagynak.

A Les Ambassadeurs első hónapjaiban még nem tudta, hogyan aknázza ki teljesen a bájait. Éneklés közben csak előrenézett, a színház hátsó ajtajára, és sosem mórikálta magát. Így aztán sosem kapott senkitől csokrot. Egészen addig, amíg az egyik táncosnő meg nem sajnálta, és nem adott neki néhány olyan jó tanácsot, ami megváltoztatta az életét.

– Amikor énekelsz, keress valakit odakint, akit nézhetsz. Hogy azt higgye, csak neki énekelsz. – A lány közelebb húzódott Marthe-hoz. – És ne feledd, hogy a test legérzékibb része az, amit nem láthatnak.

A következő előadáson Marthe már alkalmazta a tanultakat. Megkereste a közönség soraiban a legfényesebben izzó szempárt, ami egy karcsú, jóképű, szmokingos férfihoz tartozott, aki egyedül ült a színpadhoz legközelebbi asztalok egyikénél. Észrevette, hogy a férfi szeme felcsillan, amikor ránéz, és ettől kezdve csak neki énekelt. Amikor a ruhája lecsúszott a válláról, felfedve fehér alabástrombőrét, érezte, hogy a férfi meredten bámulja. Mosolygott, még azután is, hogy a fények elhalványultak.

Charles minden szerdán eljött, hogy megnézze, minden alkalommal orchideát küldött neki, és mindig a színpadhoz legközelebbi helyre ült. Ő pedig mindig a színház előtt várta a férfi kocsiját. A fekete, lakkozott ajtó nyílását, a gyors kézmozdulatot, mellyel Charles berántotta őt magához. Megjegyezte a bőrülések illatát, a szantálfa és a bőr erőteljes és közvetlen keverékét. A dohány édes, keleties szagát, ami kék felhőkben szállt fel a pipából. A hangot, ahogyan a szoknyája zizegett a kutató kezek alatt. Ismerte a férfi nyelvének ízét, ahogyan az övéhez ért.

Közel hat hónapon át ezt a kocsit használták szerelmi fészeknek, miközben a kocsis Párizs csendesebb utcáin hajtott.

Sok mindent lehetett csinálni a fényes fa és üveg által határolt kis térben. A lány valóságos akrobata lett. Befeszítette hátát a sarokba, és széttárva felemelte a lábát. Felajánlotta magát neki a ruhája rétegei alól.

A ruhatárát most már színes selymek és drága csipkék alkották. Mindig odafigyelt arra, hogy viselje a férfi ajándékait – a Callot Soeurs-nél készült ruhát és a fekete harisnyatartót Párizs legdrágább fehérneműboltjából –, egyszerre a saját maga és Charles örömére. Minden szerdán izgatottan várta, hogy lehulljon a függöny, és újra a férfi karjaiban lehessen, alattuk a zörgő kerekekkel, felettük a holdfénnyel, mely kiemelte az ügyesen megmutatott bőrfelületek fehérségét.

A velencei út volt az első alkalom, amikor Charles teljesen meztelenül látta. A teste kiszabadult a fűzőből, végre szabadon mozoghatott, nyújtózhatott, nem zárta korlátok közé a kocsi belseje. Charles fürödni ment, ő pedig fekve maradt az ágyban. Pongyola nélkül, hogy még a legvékonyabb anyag se legyen a bőre és az ágynemű közt. Most nem volt se harisnya, se szalag, se csipke. Most a leplek hiánya volt a meglepetés: a teljes meztelenség.

Lehúzta magáról a takarót, és érezte, hogy a gázlámpa pislákoló fényénél hogyan legelteti rajta a tekintetét a férfi. Érezte Charles vágyát, minden erejével és hullámzásával. Az éhségét. A szomjúságát. A bizonyosságot, hogy teljesen az övé, hogy megérintse és birtokba vegye.

A lány élvezte, hogy szeretik, hogy imádják, hogy ilyen gyengéd és kifinomult kezek érintik. Valami új zene költözött a szenvedélyükbe. A ziháláson és a kis sikkantásokon túl felszínre került az az izgalmas élvezet is, hogy ismeretlen utazók egy egzotikus városban, távol a hazájuktól. Itt, ahol senki sem ismerte őket, a férfi megengedte neki, hogy belekaroljon, és úgy sétáljanak vakmerően a velencei napfényben. Itt Charles nem nézegette az óráját, és nem hagyta ott, miután a simogatásai kihűltek a bőrén. Itt nappal éppoly értékes volt számára, mint éjjel. És ez felvillanyozta Marthe-ot.

A férfi beígért Marthe-nak egy saját lakást a hazatérésük utánra, és ő lélegzet-visszafojtva várta, hogy vajon betartja-e a szavát. Mert mindenkinél jobban tudta, hogy egy férfi nyugodtan elveheti, amit akar, hogy aztán semmit se adjon cserébe.

De Charles betartotta az ígéretét. Nehéz bronzkulcsot nyomott Marthe kezébe, aztán végigvezette az új lakás szobáin. A hely még szebb volt, mint elképzelte; az egyik szoba a másikba nyílt.

– Ez mind a tiéd – mondta neki Charles.

A lány úgy érzékelte a hangját, mint egy simogatást, mint lágy fuvallatot a tarkóján.

Elakadt a lélegzete, amikor először belépett a hálószobába. Az ágy hatalmas, selyemmel húzott, pillangókkal hímzett fejtámlája a szoba legnagyobb részét elfoglalta.

Bal felől erős fénysugár áradt be a magas ablakokon. Itt is volt egy faragott kandalló. Egy nagy tükör, aranyvirágos kerettel. És végül az illat forrása. A kandallópárkányon öt kis váza. Mindegyik tele ibolyával.

– Értünk – suttogta a lány.

Érezte a férfi kezét a vállán, aztán a derekán. Érezte, hogy a férfi felé nyúl. Érezte, hogy megszédül az illattól. És az ágy puha volt, amikor a férfi közelebb húzta.

2. fejezet

Marthe

Párizs, 1888

Másnap délután Charles aranyszínűre festett kalitkával és benne kanárival érkezett. A madár olyan sárga és apró volt, mint a tojássárgája, és szaporán csivitelt.

– Hogy legyen társaságod – mondta Charles.

Meglengette a lány előtt az aranyozott ketrecet, mint egy lámpást.

Marthe elvette tőle, bedugta az ujját a rácson keresztül, és megérintette a madár puha tollait.

– Elkényeztetsz – mondta, miközben megcsókolta Charles arcát.

– Nagy örömömre szolgál.

A lány nézte, ahogy leveszi a kalapját és a kesztyűjét.

Még mindig házi ruhában volt, egy ezüst selyemszövéses köntösben. Egy másik ajándék, amit a Velencében töltött hét alatt kapott.

Lerakta a kalitkát az asztalra, és érezte, ahogy a férfi ujjai megérintik a csuklója csupasz bőrét a ruhaujj alatt.

– Gyönyörűségem – suttogta a fülébe Charles.

Mögé állt, hátulról átfogta a derekát, arcát a lány nyakhajlatába fúrta. És amikor Marthe felemelte a tekintetét, látta az ölelésüket, mint egy képet, aranykeretben.

A férfi tükröket helyezett el az egész lakásban, és a lány azon tűnődött, vajon szándékosan csinálta-e, hogy megoszthassák egymással azt az örömöt, amit az jelent, hogy látják magukat a másik karjában. Ez is része volt a kéjnek, látni, ahogyan a szeretkezés kibontakozik a szemük előtt. Része volt a játéknak. Megkeresni, ami el van rejtve, és feltárni. Felfedni, mint egy gyöngyöt, frissen a kagylóból.

Miközben Charles lehámozta a köntöst a válláról, tekintetük találkozott a tükörben, s minden egyes simogatást rögzített az üveg.

Tudott a demi-monde-ról, a félvilágról, melynek a része lett. Arról a világról, ami félúton lebegett az ékszerdobozszerű kis lakás melege és az utcák hidege között. Arról a világról, ahol gyönyörű, levendula- és rózsaillatú nők élnek. Ahol sima, illatos karjukkal várták a férfiakat néhány órára, mielőtt a szeretőjük átlépett volna az ő világukból egy másikba.

Már az előtt tisztában volt ezzel a különc világgal, hogy a Les Ambassadeurs színpadára lépett volna. A Gouget fivéreknél olyan nőkre igazította a ruhákat, akik nem voltak feleségek, mégis rengeteg nagy, ropogós bankjegy rejtőzött a pénztárcájuk selymes belsejében. Nem viseltek arany jegygyűrűt az ujjukon, viszont olyan független életet éltek, amit ő és Camille is irigyeltek.

És egy héttel azután, hogy Julian színházában kezdett dolgozni, Marthe már látta, hogy a szépség és az illúzió megtestesülését milyen gyorsan habzsolják azok a férfiak, akik pénzt adnak azért, hogy egy egész színpadnyit lássanak a kicsattanó szépségű lányokból. Olyan lányokból, akiknek nemcsak az volt a munkájuk, hogy énekeljenek és táncoljanak, hanem az is, hogy álmokat és vágyakat ébresszenek, s már a látványukkal is érzéki lehetőségeket sejtessenek.

De hát így készül az illúzió kicsiben. Az olyan férfiak, mint Charles, akik pénzzel és ranggal is rendelkeztek, létrehozhattak maguknak egy saját világot. Egy olyan világot, amely kizárólag az ő kényelmükért létezett.

A saját kéjük építészei voltak. Lakásokat tartottak fenn a Pigalle közelében, ahol titokban felfedezhették saját vágyaikat. Ahol az árnyékok éppoly fontosak voltak, mint a fény. Ahol kiélvezhették azokat a nőket, akik nem féltek a szenvedélyüktől, hanem éppen ellenkezőleg, úgy ízlelgették és élvezték azt, mint a legfinomabb lakomát.

Tagadhatatlan tény volt, hogy Marthe mindig is szerette az élvezeteket, még azelőtt is, hogy Charles Marthe de Floriannak nevezte volna el, mert mindig is a gyengéi voltak az érzéki és szép dolgok. Korán megtanult varrni, hogy elkerülje azt a mosónői sorsot, ami az anyjának jutott. Végignézte, ahogy édesanyja belecsúnyul az örökös mosásba, és végignézte, ahogy a keze olyan száraz lett, mint a hamu. A fából készült súrolódeszkák éppolyan gyorsan dörgölték le egy nőről a fiatalságot, mint egy közönséges foltot. Így Marthe már korán megtanulta, hogyan kell bánni a tűvel és a cérnával.

Mire tízéves lett, már tudta, hogyan kell ruhát szegni és javítani. Örült, hogy olyan tudással rendelkezik, amivel elfoglalhatja magát és pénzt kereshet, ahelyett hogy az anyjához hasonlóan a mások szennyesével teli mosóteknő fölött görnyedezne.

Sosem felejtette el azt, amikor először érintett selymet. Egy olyan lakásban történt, ahol égszínkékek voltak a függönyök.

Az anyja elküldte, hogy hozza el valakitől a mosnivalót. Alig volt nyolcéves, de az anyja elküldte, szépen felöltöztetve őt gyapjúruhába és harisnyába, egy címre, amit a ruhához tűzött.

Tévedésből nem a szolgák bejáratán keresztül ment be a házba, hanem valahogy a főbejárathoz keveredett. A szobalány kedves volt, és nem szidta meg, nem is küldte a konyhába, hanem hagyta, hogy ott maradjon a fényűző előszobában. Talán azért tett így a szobalány, mert a ház úrnője nem volt otthon, de az is lehet, hogy megérezte a csodát a kis Marthe gyerekszemében. Vagy talán egy kicsit mindkettő. De bármi is volt az oka, ahogy Marthe az előcsarnokban várakozhatott, csodálattal bámulta a rengeteg szépséget. Mikor látta, hogy senki sem figyeli, képtelen volt visszafogni a kíváncsiságát, és odanyúlt, hogy megtapogassa a selymet. Titokzatos volt ez az első érintés. Olyan csodálatos, mintha hó olvadna a kezében. Közelebb húzódott. Először az ujja köré tekerte az anyagot, aztán teljesen beleburkolózott.

Annyira elvonta a figyelmét a selyem érintése, hogy nem hallotta a szobalány lépteit.

– Gyermekem, ki kell jönnöd onnan! – mondta kedvesen, de sürgetően. – Kérlek! Semmi keresnivalód ott!

Szinte megfagyott ezektől a szavaktól, az anyag kihullott az ujjai közül.

A selyem tökéletesen visszaállt a helyére, de a szobalány szavaitól teljesen megdermedt. Fogta a kosarat, sietve távozott a lakásból, és hazafelé egész úton reszketett.

Szörnyű dolog volt úgy fázni, hogy soha nem lehetett része igazi melegben. Marthe így emlékezett a gyermekkorára a rue Berthe-i lakásban, ahol felnőtt. Azon a nyomorult helyen, ahol egy reggel arra ébredt, hogy a kishúga teste élettelenül hever mellette. Azért ölelte át, hogy melegedjen, de Odette merev és hideg volt.

Sosem tudta elfelejteni, ahogy az anyja Odette egyetlen fehér ruhácskáját mossa, amiben el akarták temetni. Végignézte, ahogyan az anyja sírva vasal. Marthe megborzongott, amikor meglátta a gödröt, mely lassan elnyelte az aprócska fenyőkoporsót. Képtelen volt kitörölni az emlékezetéből azt a képet, ahogyan a nedves földhalomra dobja a virágokat, melyek lekókadtak erős szorításától. És aztán jött a szívfájdalom, mert nem volt elég pénzük arra, hogy a húga nevét, az Odette Rose-t, kőbe vésessék.

Emlékezett a sok férfira, akik a húga halála utáni hónapokban egyre csak jöttek és jöttek, de csak egy-egy órát maradtak. Emlékezett az alkohol és az izzadtság szagára. Az anyja kétségbeesésére, ami a fiatalsága maradékát is felőrölte, és elhomályosította a fényt a szemében.

Odette halála volt az a pont, ahonnan kezdve változás állt be az életében. Az anyja széttörte az egyetlen tükröt a lakásukban, és soha nem vett helyette újat. Ugyan ki akarta látni a saját arcát bánattól ráncosan? Olyan tompa színben, mint egy bádogpohár? Még Marthe is elkezdte kerülni az anyja vizenyős tekintetét.

De míg az anyja mintha napról napra jobban belesüppedt volna a homályba, Marthe ragyogása egyre jobban kibontakozott. Vékonyka, szinte furcsa kisgyerekből gyönyörű, fiatal lány lett. Hosszú, csikószerű végtagjai lágyabb ívűek lettek, és korábban beesett mellkasa kitelt.

Átalakította a ruháit, hogy alkalmazkodjon a teste változásaihoz. Megtanulta karcsúsítani a blúzát, hogy kiemelje a derekát. Marthe minden testrészét, minden hajlatát, minden izmát és minden csontját átjárta a bujaság, a fékezhetetlen élni vágyás.

Nem volt szüksége sminkre. Pirosító helyett a kezével megcsapkodta az arcát. Rúzs helyett finoman körbeharapdálta a száját. Olyan hosszúra növesztette vörös haját, hogy amikor leeresztette, a derekáig ért.

Amikor idősebb lett, még mindig emlékezett arra a télre, amikor tizenhárom éves lett, arra a délutánra, amikor a hideg nem marta az arcát, hanem inkább kellemes borzongást keltett benne. A fiúra gondolt, aki hazakísérte az iskolából, és azt mondta neki, hogy gyönyörű, amikor kipirul. Felajánlotta neki a sapkáját és a piros gyapjúkesztyűjét, de ő félénken visszautasította. Később azt kívánta, bárcsak az a fiú érintette volna meg elsőként a lába között. Nem pedig az, akire rá se bírt nézni. Akinek a szeme nem a fiatalságtól csillogott, hanem az alkoholtól. Az, aki öt sout ajánlott neki, hogy megsimogathassa a sikátor sötét sarkában, de végül sokkal többet vett el Marthe-tól, mint egy simogatást.

Nagyon hideg volt azon az éjszakán. Aznap este, amikor hazatért, zsibbadtan ejtette az anyja tenyerébe a pénzdarabokat, hogy néhány lapátnyi szenet vehessenek rajta.

De ez egyszer hiába lobogott fényesen a tűz az este. Marthe reszketett, képtelen volt felmelegedni.

Most mindig olyan meleget csinált a lakásában, amilyet csak tudott. Hetente kétszer fehér nyírfát hozatott a kandallókhoz, és a kéreg sisteregve, pattogva lángolt.

Fényűzés volt lenge ruhában járkálni anélkül, hogy fázni kelljen. A fürdővize olykor olyan forró volt, hogy lassan és óvatosan kellett beleereszkednie – először térddel, kétoldalt karral kitámasztva magát –, amíg a teste teljesen a vízbe nem merült.

A kád porcelánból készült, lejtős hátrésszel, aminek nekidőlhetett. Nem olyan volt, mint az a hordó, amiben akkor fürdött, amikor még otthon élt az anyjával.

Ezután turbánba csavarta a haját, leült a fésülködőasztalához, és hitetlenkedve bámulta magát, miközben arra gondolt, hogy mennyire megváltozott az élete, mióta belépett a színházba, és találkozott Charles-lal. A saját tükörképét nézve ismerős kék szemet, éles orrot, rózsaszín szájat látott. Ezek a dolgok mit sem változtak. De mindezt olyan kényelem és luxus vette körül, hogy még most is kétszer kellett pislognia, hogy elhiggye: mindez valóban az ő élvezetét szolgálja.

Látta magát új otthona sok-sok aranyozott tükrében. Új életének képei voltak ezek: egy gyönyörű lány, aki saját emlékeinek fényében és sötétségében lebeg a világ hatalmas árnyjátékában.