TUTSEK ANNA

Az élet iskolája

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

HA VISSZANÉZÜNK...

A napokban régi könyvek, írások közt rendezgetve, egyszerre csak kezembe akadt egy fehértáblájú, piros vászonsarkú, piros és fekete, régies motívumokkal díszített könyv. Jó ideig teljesen idegenül nézegettem, forgattam. Nem ismertem meg.

Csak azután jöttem rá, mikor pár sort elolvastam belőle, hogy hiszen ez a könyv régi, régi jó ismerősöm.

Az Élet iskolája.

Én írtam egykor, még fiatal leánykoromban! Milyen réges-régen is volt az, Istenem!

Néztem, forgattam a sárguló lapokat és a sárguló lapokból egyszerre életre keltek rég elmúlt idők. Emberek, alakok léptek ki a könyv lapjai közül. Élő, valódi lények, akiket mind jól ismertem, küzdelmüket, szenvedésüket végigéltem, végigszenvedtem velük, akiknek élettörténete összeforrt, egybefonódott az én életemmel.

Lassan olvasni kezdtem a könyvet, amelyről már teljesen megfeledkeztem.

És olvasás közben csodálatos módon kezdtem újra átélni azt a régi időt, amely most már mult, de akkor élő jelen volt. És egyszerre megértettem, hogy semmi sem volt hiába, amiért akkor küzdöttek az akkori leányok. Mert ők voltak az úttörők. Csak az ő küzdelmeikből, szenvedéseikből, megpróbáltatásaikból és bátor szembeállásukból az előítéletekkel, fejlődhetett ki a mai energikus, céltudatos és öntudatos, semmi küzdelemtől vissza nem riadó, bátor és kötelességtudó, dolgozó leánynemzedék.

1896-ot írtak akkor.

A társaságbeli úri fiatal leány zárt, védett otthonban, családi körben nőtt fel. Tizenhatéves koráig elvégezte az iskoláit, aztán otthon kézimunkázva, zongorázva, kissé a háztartásban segítve, a kötelező bálokban és táncmulatságokban, mint «nagyleány», «eladó leány» felavatva, várta az álomlovagot, a szívkirályt, aki majd eljön érte és éppen olyan védett, meleg otthonba viszi, mint amilyenben eddig élt.

De az élet akkor sem volt kíméletes.

Sokszor, nagyon sokszor megtörtént, hogy durva, kegyetlen kézzel tépte szét a legszebb álmokat. Romba döntötte a ragyogóan felépített álomkastélyt s kétségbeesett, zokogó, magával tehetetlen fiatal leányéletet taszított a romok alá.

És a romok alól nem mindenkinek volt ereje, energiája felállani és újra kezdeni az építést.

Az átlag nő fáradt, fásult lemondással maradt ott, ahova a romok ledöntötték s legfeljebb siránkozással, panaszkodással igyekezett könnyíteni a lelkén.

De voltak akkor is − hála Istennek mind többen és többen − akik tétlen csüggedés, céltalan megadás és panaszkodás helyett bátran szembeszálltak az előítéletekkel, leküzdötték az eléjük tornyosuló nehézségeket és saját erejükből kiharcolták maguknak, családjuknak és hozzátartozójuknak mindazt, amit elvesztettek.

Ezeknek a leányoknak nem volt semmivel sem könnyebb helyzetük, mint a mai leányoknak. Sőt annyival nehezebb, mert nekik nemcsak anyagi nehézségekkel, az elhelyezkedés, álláskeresés kálváriájával kellett megküzdeniök, hanem ami talán még annál is sokkal súlyosabb, lélekölőbb, gátlóbb tud lenni: az előítéletekkel, sziklakeményen, ridegen eléjük tornyosuló fogalmakkal, elvekkel és nézetekkel, amiket mind egyenként kellett legyőzni, vagy pedig megkerülni, túltenni magukat mindenen, aztán viselni a néha csaknem elviselhetetlen következményeket: a családi, rokoni, városi, vidéki lekicsinylést, elítélést, sőt lenézést is.

Mert abban az időben «pénzért dolgozni» azt jelentette, hogy: egy fokkal lejjebb szállni a társadalmi ranglétrán.

Természetesen voltak női munkások is: varrónő, kalap-, kesztyű-, fűzőkészítők stb. De melyik társaságbeli leány gondolt volna arra, hogy velük azonosítsa magát, őket magával egyenrangúnak tartsa, vagy Isten őrizz, ő is oda lesüllyedjen, hogy pénzért kellene varrnia, kézimunkáznia!...

Egy fokkal feljebb állónak tekintették, aki itt-ott a vasútnál vagy távirdánál volt alkalmazva, de azok is teljesen társaságon kivüliek voltak.

Amikor aztán rendre megnyíltak előbb a fővárosban, majd egyes nagyobb vidéki városokban az óvónő- és tanítónőképzők, akkor már a közvélemény kezdett kissé enyhülni. Társaságbeli, előkelő úrileány ugyan akkor sem azért tanult ott, hogy állást foglaljon. Azt csak azok tették, akik nagyon rá voltak szorulva. De azok már előfutárai voltak a mai dolgozó, kenyérkereső, családfenntartó nők típusának.

Azonban, főleg vidéken, nagyon sokáig állott az előítéletek ledönthetetlennek látszó válaszfala és − milyen jól tudom, − különösen mennyire sujtotta a lekicsinylő közvélemény azt a leányt, akiről tudták, hogy folyton csak tanulni szeretne, sokat-sokat, mindent tanulni. Ezek voltak a lekicsinylett, bizony ki is gúnyolt «kékharisnyák». Akik oly vakmerően félreismerik az igazi női hivatást, amely kizárólag abból áll, hogy főzni, takarítani tudjon és legyen annyi esze, hogy ne álljon a csurgó alá, ha esik az eső! Bizony, aki csak egy lépéssel tovább lépett, mint ahova az akkori közvélemény és társadalmi rend a fiatal leány helyzetét a világban előírta, annak számolnia kellett azzal, hogy nem tartozik többé abba az exkluzív körbe, ahol az előkelő úri, fiatal leányok tündérálomszerű életüket élték.

És mégis, lassan-lassan mind többen és többen indultak el az élet iskolájában a munka rögös útja felé és mind többen és többen kezdték a tündérálmot kidörzsölni szemükből és a való élettel szembenézni.

Ma már tudjuk, hogy ez akkor igazi hősiesség volt. Nehezebb küzdelem, mint amit ma kell megvívni a dolgozó nőnek.

Akkor még senki sem gondolta, hogy az utolsó harminc év szinte egy csapásra ledönt minden válaszfalat, minden gátat, minden akadályt s hogy a gazdasági átalakulás rohamosan szinte belekényszeríti az önállóságba, a munkába a dolgos, öntudatos életbe a nőket − még azokat is, akik talán szívesebben lennének még ma is elkényeztetett, dologtalan szobadíszek.

De hogy a mai leányok oly bátran, kötelességtudóan, erős akarattal és kitartással küzdenek meg a mai keservesen nehéz élettel, hogy a dolgozó, kenyérkereső, családfenntartó nő típusa oly magasabbrendű, tiszteletet és megbecsülést kiérdemlő, nemzetfenntartó tényezővé válhatott, abban nagy része van annak az első nemzedéknek, mely először indult meg a járatlan, töretlen utakon.

Leányok, mai leányok, olvassátok ezzel a szemmel nézve az «Élet iskoláját», amelyben harminc évvel ezelőtt indult el küzdelmes útján két leánytársatok, akik nem törtek össze siránkozva a csapások alatt, hanem bátran felvették a küzdelmet.

Ők voltak az úttörők!

ELSŐ FEJEZET.

− ...és mindezek után őszinte szívből kívánom és velem együtt bizonyára az egész tisztelt vendégkoszorú, hogy a fiatal párt, kinek eljegyzését a mai napon ünnepeljük s akiket nem érdek, nem számítás, hanem tiszta szeretet fűz egybe, − az Úr Isten tartós boldogságban és megelégedésben éltesse az emberi kor legvégső határáig!... Éljenek!

A poharak összecsendültek, fölhangzott a hangos, lelkes éljenzés, a cigány tust húzott és mindenki sietett a fiatal párral kezet szorítani és poharat koccintani.

Kanizsay Miklós, a gazdag, előkelő ügyvéd nagyobbik leányának, Emmának az eljegyzését ünnepelték ma, Szentendrey Zoltánnal, a fiatal szolgabíróval.

Az egész kis város színe-java ott volt.

Kanizsayt nagyon szerették mindenütt s vendégszerető házánál jól lehetett mulatni.

− Nos, Klárika, hát magácska meg sem mozdul? − kérdezte szomszédja a tizennégyéves Klárikát, Emma húgát, aki komoly, majdnem durcás arccal ült helyén s legkisebb hajlandóságot sem mutatott koccintani leendő sógorával.

− Nem megyek, − válaszolt Klárika vállát fölhúzva.

Nem tehetett másként.

Tettetni nem tudott és ő ki nem állhatta Szentendreyt. Folyton hadilábon állt vele. Valami ösztönszerű ellenszenvet érzett iránta és el nem tudta képzelni, miként tud Emma hozzámenni feleségül.

Persze, a Klárika véleményével, mint aféle kislányéval, nem sokat törődtek.

Emmának ugyan rosszul esett a Klárika leplezetlen ellenszenve, mert kis húgát nagyon szerette. De természetesen azért eszébe sem jutott kikosarazni Szentendreyt, hiszen az ő szemében Zoltán volt a legjobb, a legszebb, a legderekabb férfi a világon.

A kövér öreg úr, ki az előbb szónokolt, ismét fölállott.

Kifogyhatatlan volt a felköszöntőkben.

Tréfás, vidám, jókedvű öreg úr volt a jó Makay Dénes bácsi, Kanizsay Miklósnak legjobb barátja.

Különben nem csak neki, mindenkinek jó barátja volt. Az egész városban szerették jó kedvéért, szeretetreméltó tréfáiért − és soha, egy mulatságról sem volt szabad hiányoznia.

Dénes bácsi, az egész város Dénes bácsija, a megyei hitelbank pénztárosa volt, közbecsülésben részesült, bőven költekezett és gazdag ember hírében állott.

Ezúttal az örömszülőkre mondott felköszöntőt, − még pedig rímekben. Úgy is tudott Dénes bácsi.

Ez Klárikának is nagyon tetszett.

Tapsolt, nevetett, felugrott az asztaltól és odafutva apjához, anyjához, összecsókolta őket.

Aztán Dénes bácsit is megölelte.

− Kedves, aranyos Dénes bácsi, mondjon még egy ilyen szépet, − de versben!

Dénes bácsi magához ölelte Klárikát s vígan koccintott véle poharat.

A cigányok csárdást kezdtek húzni, a fiatalság ide-oda tologatta a székeket; szerettek volna már táncolni. Véget is ért csakhamar a nagy vacsora, fölkeltek mind az asztaltól s a másik szobában, honnan minden bútor ki volt hordva, táncra kerekedtek.

Nagy volt a vígság és a jókedv.

A szép menyasszonyt sorban táncoltatta meg mindenki s Klárika is annyira kiengesztelődött leendő sógorával, hogy egyszer körülkeringőzött véle a szobában.

− Nini, apuska is táncol édesanyával! − kiáltott föl egyszerre Klárika, alig akarva hinni szemének, mert még sohasem látta szülőit táncolni.

Bizony, édesapának sohasem volt még olyan jó kedve, mint ma este.

Boldognak látta szíve gyöngyét, kis Emmáját, vígnak és elégedettnek egész családját; a jelen csupa örömmel tele, háta mögött egy munkás, szorgalmas mult, a jövőben nyugalmas, gondoktól ment, boldog napok. Jóságos arca csak úgy ragyogott, amint karjába fűzte felesége kezét.

− Jer, anyuska, forduljunk egyet a leányunk eljegyzésének ünnepén!

Anyuska előbb szabadkozott, de aztán hagyta magát vinni.

Szépen, lassan, méltósággal forogtak, keringőztek, két lépésben, úgy, mint régen, régen járták, mikor még ők is fiatalok voltak.

Édesapa piros, egészségtől duzzadó arca még jobban kipirult s anyuska finom, gyöngéd vonásain szelíd, boldog mosoly játszadozott.

A vendégek tapsoltak.

Dénes bácsi, ki eddig a másik szobában az asztal mellett borozgatott a többi öreg úrral, szintén kedvet kapott a tánchoz.

Előbb a menyasszonnyal fordult egyet.

Aztán csárdást huzatott s a háziasszonyt minden szabadkozása ellenére, odavitte a cigányok elé.

Olyan daliásan, olyan délcegen járta Dénes bácsi a csárdást, hogy csupa gyönyörűség volt nézni.

Termetén megfeszült a magyaros atilla, fejét fölemelte s összeütötte bokáját, mintha sarkantyú pengett volna rajta.

Bizony meg is forgatta táncosnéját s Kanizsaynénak finom, fehér arca kipirult és boldog mosoly ragyogott rajta. Hiszen leányának az eljegyzésén táncolt! Tetőpontra hágott a jókedv.

Mindenki táncolt, beszélt, nevetett, mulatott, − midőn egyszerre csak kinyilt a szoba ajtaja s két fegyveres csendőr és egy polgári biztos lépett be.

A biztos egyenesen Dénes bácsi felé tartva, vállára tette a kezét.

− A törvény nevében letartóztatom! − szólt hangosan.

A zene egyszerre elhallgatott.

Mindenki mozdulatlanul maradt helyén.

A nyitott ajtón át a csillagos nyári éjszakából mintha fagyos lehellet áradt volna be.

Megdermedve, kővé meredve bámult mindenki Dénes bácsira, kinek kövér, piros arca egyszerre halálsápadtá vált.

Nem szólt, nem ellenkezett semmit.

Némán lehajtotta fejét, mint aki egy rég sejtett, rég rettegett csapást érez lesujtani a fejére.

− Megyek, − szólt csendesen − csak engedjék meg, hogy előbb a kabátomat fölvegyem.

− Jól van, − intett a biztos s aztán a csendőrökhöz fordult.

− Álljátok el a kijárást, nehogy megszökjön!

Dénes bácsi lassú, támolygó léptekkel bement a szomszéd szobába, legjobb barátjának, Kanizsaynak a dolgozószobájába.

Senki sem követte.

Mindenki úgy érezte, mintha csak egy nehéz álmot álmodnék.

Nem, ez nem lehet igaz!

Itt valami szörnyű tévedés van a dologban, amelynek ki kell derülni!

Egyszerre egy tompa dörrenés hangzott.

Kanizsayné, ki legközelebb állott az ajtóhoz, benézett s aztán rémült sikollyal esett össze.

Dénes bácsi mégis megszökött.

Megszökött oda, ahová nem mehetett utána senki.

Hűtlen sáfárkodása büntetését ő maga mérte fejére s a földi igazságszolgáltatás elől elmenekült a legfőbb bíró ítélőszéke elé.

MÁSODIK FEJEZET.

A lámpákat kioltották. Sötét volt az egész házban. A vendégek eloszoltak mind. Riadtan futottak szét, mint ahogy egy szerencsétlenség színhelyéről elsietnek az emberek.

Nem maradt ott senki. Még a vőlegény sem. Talán ő sietett el leghamarább, mintha egy láthatatlan felhőből alázúduló vihart érzett volna meg előre.

Csak az egyik szobában égett még a lámpa:

Ott ültek együtt mind a négyen, apa, anya és a két leány.

Emmát az ijedtségtől kirázta a hideg. Fogvacogva didergett a dívány sarkában, nagykendőkkel betakargatva, melyeket Klárika terített reá.

Klárikán még rajta volt az ünnepi ruha, fehér batisztruhácskája, kék szalaggal, − az első, valamivel hosszabb ruha, amelynek úgy örült már előre. Ki hitte volna, hogy ilyen szomorú emlék tapad majd az első hosszú ruhához.

De azért mégis Klárika volt a legerősebb mindegyik közül.

Ő mutatta meg a szobát az embereknek, akik a Makay Dénes holttestét elvitték. Ő mosatta föl a vért a padlóról s hozatott rendbe mindent, amennyire lehetett.

Erőslelkű, bátor kisleány volt Klárika, nem veszítette el egykönnyen a fejét.

Most is, mikor úgy ahogy rendben volt minden, gondja volt még arra is, hogy hamarosan teát főzzön. Mindnyájuknak jól esett a forró, üdítő ital. Emmának sem vacogott többé a foga s édesanya is kissé magához tért.

Legjobban azonban Kanizsayt rendítette meg ez a borzasztó eset.

Nemcsak, hogy legjobb barátja volt Makay Dénes, gyermekkori pajtása, kivel együtt nevelkedett, együtt töltötte el élete javát és együtt öregedett meg.

De még valami nehezedett súlyosan a lelkére, valami, amiről még szólni sem mert, de ami mázsányi súllyal borult reá.

Csak járt le s fel a szobában, néha a fejéhez kapott s felsóhajtott: oh Istenem, oh Istenem.

Gyermekeire nézett és feleségére, aki aggódva kísérte őt figyelemmel. Tudott lelkében olvasni s jól látta, hogy még valami gyötri férjét, nemcsak a Makay Dénes szörnyű katasztrófája rendítette meg.

− Édes jó uram, − szólt, odamenve hozzá − jer, feküdj le. Éjfél már rég elmult, ki vagy merülve, jó lesz pihenni.

− Még nem tudok lefeküdni, lelkem, − felelt Kanizsay, − még nagyon föl vagyok izgatva. Képtelen volnék aludni!

− Miklós, neked valami bajod van. Valami nagyon nyugtalanít, látom.

Kanizsay megállt a felesége előtt és szomorúan nézett reá.

− Igazad van, Klára, - szólt tompa hangon. − Nem mertem szólni, mert a szívem facsarja össze az a gondolat. És még reménykedem, hátha valamit meg tudok menteni. De attól félek, Klára, édes gyermekeim, attól félek, hogy Makay Dénes miatt koldusokká lettünk...

Kanizsayné rémülten kiáltott fel; a két leány pedig ösztönszerűleg fölugrott, odafutottak apjukhoz s átölelték.

− Apa, édes apa, - kiáltott Klárika, − ne essél annyira kétségbe! Hiszen még nem tudhatod.

Kanizsay csöndesen ingatta fejét.

− De tudom. Egész vagyonommal belementem még nem oly régen egy favállalatba, melyet Makay a hitelszövetkezet részére indított meg. Ez üzleti dolog, ti nem értitek. Azonkívül nagy összegig kezes vagyok érte, váltóit mind én írtam alá... Hiszen oly becsületes embernek ismertem és jó barátom volt.

− Ne csüggedj azért úgy el, édes jó uram, − vigasztalta Kanizsayné. − Meglásd, a jó Isten nem hagy el. Ha el is veszítjük vagyonunkat, megmarad egymás iránti szeretetünk − és nem nagyobb kincs-e ez mindennél? Csak egymást ne veszítsük el és egészségesek legyünk, addig nincs semmi baj! Aztán Emmának sorsa már biztosítva van, miatta nem kell aggódnunk, nekünk kettőnknek pedig oly kevés kell. Annyit pedig csak meg tudunk menteni, hogy Klárit fölneveljük s őt is férjhez adjuk.

− Oh, anyuskám, velem ne is törődjetek! − kiáltott hévvel Klárika. − Ha a sors úgy hozza magával, hogy csakugyan szegények lettünk, nem félek én, majd dolgozom − meglássátok, még eltartalak titeket is.

Szeretettel ölelte meg Kanizsay az ő vigasztaló angyalait; de azért a felhő csak ott maradt homlokán.

− Ötven évvel bajos előlről kezdeni mindent, − szólt csüggedten, − ti, fiatalok, könnyebben beszéltek, de én már öreg ember vagyok. A földig sujt, hogy sok évi fáradozásom gyümölcsét a porba hullni látom...

− Mindez még nem bizonyos, édes jó apám, − vigasztalta Emma is. − Pihenjen most le, nyugodja ki az izgalmakat, hátha a holnap jobbat hoz, mint a mai nap hozott.

Nemsokára nyugodni tértek mind. A két leány az ő rózsaszínű kis leányszobájukba, a szülők a hálószobába.

De az álom elkerülte a házat.

Kanizsayné nyitott szemmel feküdt az ágyban és nem mert megmozdulni, hogy föl ne ébressze az urát.

Pedig Kanizsay sem aludt. Halkan, fájdalmasan felnyögött egyszer.

− Nem alszol, Miklós? − kérdezte az asszony.

− Nem tudok aludni.

− Próbáld meg. Ne gyötörd magad. Hiszen velünk lesz az Isten!

− Velünk lesz-e vajjon... - sóhajtotta Kanizsay.

Sötét volt, senki sem látta, hogy két könny gördült végig arcán. Nem férfiatlan, gyáva könny, hanem az apa könnye, aki aggódik gyermekei sorsáért, amelyért élete alkonyáig, íme, hiába dolgozott és fáradt...

A kis rózsaszínű leányszobában sem volt nyugalom. Emma ott feküdt, az ágyon ruhástól és keservesen zokogott.

A szülői előtt egész lelkierejével visszatartott könnyek most törtek ki belőle.

Klárika előtte térdelt, de nem tudta vigasztalni. Csak símogatta kuszált, szőke haját és kérlelte, hogy ne sírjon többet, mert még beteggé teszi magát.

Tudta, mi bántja Emmát. Az, hogy vőlegénye oly hirtelen eltávozott tőlük.

Első alkalom volt, hogy valami baj érte őket és íme, Zoltán nem maradt velük, hanem az első volt, aki elsietett.

És azért nem tudta Klárika vigasztalni Emmát, mert ki nem állhatta Zoltánt. Valami ösztönszerű, leküzdhetetlen ellenszenvet érzett iránta.

− Meglásd Klárika, - tördelte Emma, − még valami fog minket érni. Én úgy érzem, olyan rossz előérzetem van... ezzel még nem telt be a mérték...

HARMADIK FEJEZET.

És az Emma előérzete nem csalt.

Kanizsay másnap korán reggel elsietett, hogy a Makay Dénes irományai átvizsgálásánál és a hagyaték fölvételénél jelen legyen s hogy minden szükséges hivatalos és üzleti lépést megtegyen.

Még valami halvány reménysége volt.

Hátha a Makay magánvagyona fedezni fogja a hitelszövetkezet pénztárából elsikkasztott összegeket. Hiszen gazdag ember hírében állott, birtokai is voltak.

Ebben az esetben a favállalatnál nem károsodik egész vagyonával s a váltókat is rendezheti...

Szűkösen, majdnem szegényesen fognak élni így is, az igaz, de nem mennek tönkre teljesen, s néhány év alatt helyrehozhatja ismét veszteségeit.

De ha a Makay Dénes hagyatéka nem nyujt fedezetet... nem, arra nem is mert gondolni...