Pogátsa Zoltán

VÁLSÁG
ÉS INFLÁCIÓ
A GLOBÁLIS PÉNZÜGYI RENDSZER

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. A PÉNZRENDSZER EREDETE – MÍTOSZOK ÉS VALÓSÁG

Mi a pénz? – Eredetmítoszok

Semleges-e a pénz? – A pénzillúzió elmélete kontra modern monetáris elmélet

Mitől lesz az infláció?

2. BANKOK ÉS JEGYBANKOK

Miért szükségesek a jegybankok?

Az amerikai jegybanki rendszer – a Fed létrehozása

A Nemzetközi Fizetések Bankja

3. A KÉT VILÁGHÁBORÚ KÖZÖTT: AZ ARANYSTANDARD KUDARCA

Az aranyfedezet hamis biztonságérzete

Az aranystandard összeomlása

Hitler hatalomra jutása és a skandináv szocdemek alternatívája

4. A BRETTON WOODS-I RENDSZER

Az új világrend

A vietnámi háború és az eurodollárok: Bretton Woods tarthatatlanná válik

Bretton Woods után

5. A HETVENES ÉVEK NAGY VÁLSÁGAI

Stagfláció: Friedman monetarizmusa megdönti Keynest

Paul Volcker: az ember, akinek saját recessziója volt

Bónusz sokk: a takarékpénztári válság

Soros György esete a brit fonttal

6. DEREGULÁCIÓ, GLOBALIZÁCIÓ, FINANCIALIZÁCIÓ

Big Bang: a pénzügyi rendszer deregulációja

Offshore

A financializáció

A Plaza-egyezmény és a japán stagnálás

„Chimerica”

7. A GLOBÁLIS PÉNZÜGYI VÁLSÁG (2008–2009)

A válság kialakulása: a jelzáloghitelek az értékpapírpiacra mennek

Az amerikai pénzügyi rendszer összeomlása

A válság továbbgyűrűzik a világ többi részére

Válságkezelés az USA-ban

8. AZ EURÓZÓNA VÁLSÁGA (2009–2015)

A szuverén adósságválság: az unió hamis hivatalos narratívája

Az eurózóna konstrukciós hibái

Akiket valóban kimentettek: az európai nagybankok

„Kerül, amibe kerül” – Mario Draghi

Görögország mint a válság kulminációja

Az eurózóna jövőjének kétségei

9. JAPÁN: AZ ABENOMICS

10. A 2020-AS COVID-VÁLSÁG

A Fed lép: megtámasztunk mindent!

Költsetek! Költsetek! Költsetek! – Megszorítások helyett keresletélénkítés

Monetáris lazítás, monetáris finanszírozás

11. A 2021–2022-ES INFLÁCIÓS VITA

Nem a „pénznyomtatás” okozta

A 2020-as infláció kínálati oldali, a kamatemelés nem segít

12. A GLOBÁLIS PÉNZRENDSZER JÖVŐJE

A digitális jegybankpénz

A kriptovaluták

A szuverén pénzelmélet

A SWIFT rendszer vége?

IRODALOMJEGYZÉK

KÉPJEGYZÉK

Impresszum

1.
A PÉNZRENDSZER EREDETE
– MÍTOSZOK ÉS VALÓSÁG

Gyakran idézik Henry Ford híres mondását, amely szerint jobb is, hogy az emberek nem értik a bank- és pénzrendszer tényleges működését, mert ha értenék, holnap reggelre kitörne a forradalom. Ford vélekedése vélhetően igaz, még ha nem is feltétlenül úgy, ahogy ő azt annak idején gondolta.

Azt bizton állíthatjuk, hogy a polgárok többsége nem látja át sem a pénzügyi rendszer, sem pedig a tágabb értelemben vett gazdaság működését. Ez pedig kardinális probléma. A politikai demokrácia ugyanis arra a feltételezésre épül, hogy a polgárok jól informált döntéseket hoznak. Márpedig – ahogy ezt korunkban folyamatosan megtapasztaljuk – a pénzrendszer, a bankok és globális pénzügyi holdingok, a különböző valutarezsimek és a monetáris politika működése érdemben befolyásolja a hétköznapi ember életét. Láttuk ezt a 2008-as globális pénzügyi válság, az eurózóna-krízis, a hazai devizahitelezés, a covid-válságkezelés idején, és még számos más esetben. Alapvető jelentőségű lenne tehát, hogy a választópolgárok minél szélesebb köre megismerhesse és megérthesse a pénzügyi rendszer működését. Csakis így hozhatunk felelős politikai döntéseket a választásokon és népszavazásokon.

Nem ellenérv, hogy egyes demokráciák közvetetten működnek, azaz elvileg megfelelő tudással és tapasztalattal felvértezett parlamenti képviselők útján gyakoroljuk a politikai hatalmat. Nem kell túl messze menjünk, hogy észrevegyük: amikor a választók maguk sincsenek tisztában az őket érintő folyamatok alaplogikájával, akkor képtelenek rátermett, képzett képviselőket választani. Valódi tudással rendelkező választott tisztségviselők helyett mamelukok és cinikus karrierpolitikusok ülnek be a parlamentekbe, akik vakon megszavaznak mindent, amit pártjuk eléjük tesz. Ennél jobban működik a svájci típusú direkt demokrácia, ahol a polgároknak népszavazásokon rendszeresen és közvetlenül véleményt kell alkotniuk a legkülönbözőbb kérdésekben.

Sajnálatos módon korunkban úgy vált a gazdasági racionalitás a társadalmi folyamatok alaplogikájává, hogy közben a legtöbb ember a legelemibb tudást sem kapja meg róla. Általános és középiskolában csak keveseknek tanítják, a média pedig a legtöbbször vulgarizált klisékben tájékoztat. Még az egyéb területeken jól képzett polgárok is gyakran úgy érzik, hogy nem tudnak eleget erről a témáról ahhoz, hogy érdemben hozzászóljanak. A tudatlanságban tartott polgár irányába pedig a közgazdaság-tudomány azt sugallja, hogy túlságosan komplex ez a terület ahhoz, hogy a hozzáértők beavatott közösségén kívül bárki véleményt formálhasson róla.

Ám ez nem így van. A demokrácia működéséhez, a minket érintő gazdasági kihívások eldöntéséhez a tudás demokratizálására van szükség minden területen. Értelmetlen dolog a demokrácia színjátékát folytatni, ha a polgárok valójában nem értik, miről döntenek.

A releváns tudás megszerzését pedig az alapoktól érdemes kezdeni. A világ legjobb egyetemein – nem véletlenül – nem nyers közgazdaságtant tanítanak, hanem úgynevezett PPE-t (Politics, Philosophy, Economics). Már a képzés elnevezése is felismeri, hogy a gazdaság nem leválasztható a politikáról, illetve hogy a közgazdasági elméletek alapját mindig filozófiai megfontolások adják, azokra épülnek, azokra vezethetők vissza. A közgazdaság-tudomány, szemben a hatalomtechnikai okokból gyakran sugalmazott képpel, nem egységes, az egyes iskolák pedig eltérő filozófiai megfontolásokra alapoznak. Aki ezeket nem ismeri, nem gondolta végig, nem alakította ki az autonóm véleményét, az ténylegesen képtelen gazdasági kérdésekben eligazodni, és csupán a hatalmi elit hegemón diskurzusának hordozója marad. Döbbenetes, hogy jelen korunk úgy kíván demokráciákat működtetni, hogy ezeket a filozófiai alapvetéseket soha nem tisztázzuk széles körben. Az elkövetkezőkben erre teszünk kísérletet a pénz természetét illetően, hogy utána ráépíthessük a globalizált világunkat működtető pénzügyi rendszer leírását.

Mi a pénz? – Eredetmítoszok

A közgazdasági tankönyvek tipikus történetmesélése a pénz eredetét a barterre vezeti vissza.{1} E narratíva szerint a korai társadalmakban az emberek saját termékeiket cserélték el, köztes értékmérő igénybevétele nélkül. Ezt hívjuk barternek. Ez azonban rendkívül nehézkes, hiszen csak akkor működik, ha véletlenül mindkét fél éppen arra vágyik, amit a másik előállít. Egy ilyen rendszerben előnyben vannak a pékek és papírgyártók, de mihez kezdjen az, aki elefántokat tenyészt és bonbont szeretne adni szeretteinek? Közvetlenül aligha, csakis cserék hosszú során keresztül juthat el céljához. A klasszikus közgazdaságtani tankönyvek szerint ennek a problémának a megoldására jött létre a pénz mint sokoldalú elszámolási egység. Világszerte a legkülönbözőbb tárgyakat kezdték el használni pénz gyanánt, ám a legelterjedtebbé az arany- és más fémérmék váltak, mivel azoknak ritkaságuk okán jelentős önértékük volt, és ezáltal relatíve kis mennyiségben is jelentős értéket képviseltek. Mivel azonban a tulajdonosok az aranyat és az ezüstöt sem akarták nagyobb mennyiségben magukkal cipelni, ezért lerakatba adták egy erre szakosodott vállalkozónak, aki erről bizonylatot bocsátott ki. Ezt a bizonylatot aztán nem mindig használták fel a fizikai pénz kivételére, hanem adás-vételek esetén egyszerűen továbbadták. A bizonylatok elkezdtek papírpénzként funkcionálni, és erre épült a hitelrendszer. Ez így tömören a pénz kialakulásának standard története, amelyet szinte mindenkinek tanítanak manapság.

David Graeber antropológus szerint{2} nagyon komoly bajok vannak ezzel a narratívával, történetesen az, hogy nincs rá empirikus bizonyíték, hogy mindez így történt volna, sőt, kifejezetten arra van bizonyíték, hogy egyáltalán nem így történt. Már az önmagában elgondolkodtató, hogy a legtöbb közgazdasági tankönyv nem is hivatkozik arra, hogy a barterre alapuló társadalmak ténylegesen léteztek volna, inkább arra kérik az olvasóikat, hogy képzeljék azt el, és rögtön be fogják látni a pénz hasznosságát. Azok a szerzők, akik tény legesen létező bartertársadalmat sugalmaznak, nem konkretizálják, hogy mikorra datálják azt. Primitív ősemberekről van itt szó, vagy későbbi, szofisztikáltabb civilizációkról? A nagy földrajzi felfedezések korában nem találtak közvetlen csere alapján működő társadalmakra. Graeber szerint mindez nem véletlen, a kulturális antropológia kutatásai szerint – amelyet a többi társadalomtudományhoz hasonlóan csak ritkán engedik hatni a közgazdaság-tudományra – ilyen társadalmak nem igazán voltak fellelhetők. A barter történelmi evidenciájának kérdését legalaposabban megvizsgáló Humphrey és Hugh-Jones sem találtak{3} semmilyen bizonyítékot annak létezésére bármikor az emberi civilizáció során.

Az, hogy az etnológiai kutatások nem találták nyomát cserekereskedelemre épülő társadalmaknak, nem azt jelenti természetesen, hogy maga a barter intézménye ne létezett volna. Létezett, csak nem társadalmakon belül, hanem egymástól elkülönülten élő közösségek között, legyenek azok akár egymás ellenségei. Szintén létrejött a barter – létrejön ma is – akkor, amikor egy korábban működő pénzrendszer összeomlik. Jó példa volt erre a Szovjetunió szétesése, legalábbis egy rövid időperiódusban. Graeber azonban felhívja a figyelmet arra, hogy ez nema pénzrendszer előzménye, hanem átmeneti felbomlása, olyan társadalmakban, amelyek már ismerték azt.

Külön érdekes a fémpénz története is, amely Graeber szerint leginkább a hadseregek finanszírozásához kötődik, és igen ritkán volt nemesfémalapú. A legtöbb esetben a szimbolikus szerepű olcsóbb fémekből verték. Az is érdekes, hogy az emberiség a története során váltakozva használt fémpénzeket, majd lépett át abból a hitel feljegyzésére épülő rendszerre, majd használt ismét fémpénzt. Ahogy e könyvben látni fogjuk, a mai korunk egyre inkább készpénzmentes, digitális gazdasága is felfogható úgy, mint egy újabb olyan korszak, amikor a gazdaság a hitel feljegyzésére épül. A „hitelkártyánkon” lévő pénz valójában nem a chipben van, hanem egy elszámolási egység valahol az elektronikus „felhőben”. Ma már sokan a mobiltelefonjukkal fizetnek, külön bankkártyát sem kell használni. A jövőben pedig egyesek szerint még erre sem lesz szükség: egy kamera felismeri a szemünk egyedi azonosítóját, a retina mintázatát, és máris kisétálhatunk a boltból az áruval, miközben néhány egység valahol elkönyvelésre került. Ez minden korábbinál egyértelműbbé fogja tenni, hogy a pénz valójában mindig hitel, melyet munkával keresünk, olyasmi, mint a társasjátékban a „fitying”, vagy a „közösségi kredit”.

Föníciai bronzérme Nagy Sándor arcképével a Kr. e. III. századból

A közgazdaság-tudomány megalapítójaként emlegetett Adam Smith szintén a barterre épülő eredettörténettel élt.{4} Nála ennek a narratívának már konkrét funkciója van: azt kívánja vele sejtetni, hogy a pénz úgymond spontán, az üzleti élet szereplőinek jóvoltából jön létre, nem pedig a kormányzat akaratából – vagyis a tulajdon, a piacok és a pénz intézményei megelőzik a kormányzatokét, mintegy az emberi társadalom alapjaiként szolgálva. A posztkeynesiánus közgazdasági iskola egyik vezető szerzője, Marc Lavoie szerint{5} ezen megközelítéssel úgy lehet prezentálni a pénzt, mint ami ugyanolyan jószág, mint bármi más, azaz a piaci keresleti-kínálati törvények kell hogy szabályozzák, nem pedig a közösség akarata. Erre alapoztak később azok, akik a kezdetben még „politikai gazdaságtannak” nevezett diszciplínából jelző nélküli „közgazdaságtant” csináltak, azt sugallva, hogy a gazdaság önálló, független szféráját le lehet választani a politika és a társadalom egészéről. Adam Smith barterre épülő társadalmakra hozott konkrét példái közül egyébként szinte mindegyiket megcáfolták már az etnográfusok és történészek.

Hogyan működtek akkor valójában a társadalmak belülről? Sokfajta mechanizmuson keresztül. Az egyik volt ezek közül a központi elosztás. Például a törzsfőnök vagy a vének tanácsa döntött arról, hogy ki mit kapjon. A legelterjedtebb azonban a hitel volt: az eladó egyszerűen felírta a fogyasztást addig, amíg a vevő egyszer csak ki nem tudta azt egyenlíteni.

A pénzügyi rendszer kialakulásáról szóló közismert narratíva tehát pontosan a fordítottja annak, mint ahogyan az valójában történt. Nem a barterrel kezdődött, amelyet felváltott a pénzrendszer, amelyre aztán ráépült a hitelrendszer. A hitel volt először. A pénz mindig hitel, mindig adósság. Az érmék csupán kiegészítő szerepet játszottak. A barter pedig leginkább akkor működött átmeneti jelleggel, amikor az ahhoz már hozzászokott szereplők valamiért nem jutottak pénzhez.

A közgazdaságtan főáramú narratívája azt sugallja, hogy a pénz nem annyira jelentős eleme a gazdasági rendnek. Egyfajta jószág, amely spontán létrejön. Az efféle megközelítés azonban pontosan azt a dimenzióját fokozza le a pénzrendszernek, ami a legfontosabb: a kormányzati politikáét. A pénz ugyanis nem csupán egy spontán elszámolási egység, hanem a monetáris politika eszköze. Ez pedig, ahogy látni fogjuk, döntően fontos szerepet játszhat a gazdaság fejlődésében, az emberek sorsának alakulásában. Ez a hozzáállás vezetett az olyan népszerű tévedésekhez, mint hogy a pénzt legjobb hozzákötni valamilyen természetes önértékű anyaghoz (ebből lett az aranystandard), vagy hogy a pénzrendszer működni tud a közösség politikai irányítása nélkül (ebből pedig az úgynevezett szabadpénzrendszer, amely manapság a „kriptovaluták” formájában szerzett magának népszerűséget). A pénzrendszernek az a narratívája, amely viszont a legpontosabban leírja annak valós természetét – a pénz hitelelmélete –, sokkal kevésbé volt ismert.

A pénz hitelelméletére akkor figyeltek fel, amikor mögéje állt a híres brit közgazdász, John Maynard Keynes.{6} Ezen teória szerint a pénz nem más, mint az egymásnak adott hitelünk mérőszáma. A hitel egyáltalán nem egy kései vívmánya a pénzrendszernek: jóval megelőzte a fém- és papírpénzt, mivel már a legegyszerűbb emberi kapcsolatokban is használatos volt. Kisebb közösségekben ilyen vagy olyan formában feljegyzésre került, hogy ki kinek mennyi értékkel tartozik. Az effajta feljegyzések beválthatóságát nem más garantálta, mint az egymással szemben tanúsított bizalom. Ez pedig egy rendkívül fontos meglátás, mivel, mint látni fogjuk, minden pénz mindig a bizalomra épül. Hamis tehát az a nézet, hogy ha nincs a pénz mögött kemény önérték, mint például arany, akkor az automatikusan spekulációhoz, buborékokhoz és összeomláshoz vezet. Minden pénzrendszer alapja mindig a bizalom, még az aranyfedezeté is. Az aranyat ugyanis nem mindig fizetik ki a pénzért. Ilyen esetekben – márpedig ez sűrűn megtörtént, az aranyfedezet eltűnt, az aranystandard összeomlott.

Innen már csak egy ugrás az úgynevezett chartalizmus, az a narratíva, mely szerint a pénz eredete az államhoz köthető. Ha ugyanis a pénz alapja a bizalom, akkor nem mindegy, hogy ez a bizalom mekkora léptékben van jelen. Kisebb közösségekben ez alapulhat arra, hogy a szereplők személyesen ismerik egymást. Ha azonban egy teljes nemzetgazdaság léptékében kívánunk pénzt használni, szükség lesz arra, hogy valaki garanciát adjon a teljes pénzmennyiségre. Ehhez pedig olyan mennyiségű értékre van szükség, amely egyértelművé teszi, hogy ez a valaki csak az uralkodó lehet. Mivel az uralkodók amúgy is előszeretettel szabályozták birodalmuk jogrendszerét, szabványait és mértékegységeit, nem meglepő, hogy a pénzegységgel is így tettek. A chartalizmus vezető alakja, a német történeti iskola egyik kiemelkedő egyénisége Georg Friedrich Knapp volt, aki 1905-ben publikálta legismertebb munkáját, A pénz államelméletét.{7}

Hogy az állam kiemelkedő szerepét megértsük, elég abba belegondolnunk, hogy miért is szedtek adót a középkori királyok. Hatalmuknál fogva azt is megtehették volna, hogy egyszerűen tulajdonukba veszik az ország arany- és ezüstbányáit. Ezzel szemben végigcsinálták azt a macerás folyamatot, hogy a kibányászott aranyból pénzt verettek, rajta a saját arcképükkel, majd a forgalomba bocsátott pénz egy részét adók formájában visszaszedték. Miért így? – teszi fel a kérdést David Graeber. A válasz az, hogy így nem kellett totális kontroll alatt tartaniuk az egész országot. Mivel innentől fogva az adók megfizetéséhez mindenkinek rendelkeznie kellett az adott pénznem egységeivel, az alattvalók a legkülönfélébb gazdasági tevékenységekkel igyekeztek megszerezni. Magyarul: létrejött a piac, mégpedig az állam körül, az állam adóinak köszönhetően. Állam és piac tehát nem ellentétpár, ahogy azt sokan használják, hanem épp ellenkezőleg, a piacot maga az állam hozza létre azáltal, hogy garantálja a szükséges pénzmennyiséget, illetve adókkal forgásban tartja azt.

Semleges-e a pénz? – A pénzillúzió elmélete
kontra modern monetáris elmélet

Akik egyetemi szinten hallgatnak közgazdaságtant, azoknak áltában a főáramú neoklasszikus közgazdaságtan azon nézetét tanítják meg, mely szerint a pénz úgymond semleges. Ez azt jelenti, hogy a reálgazdaságra nincs hatása annak, hogy több vagy kevesebb pénz van forgalomban. Ezt két különböző formában is meg szokták fogalmazni. Az egyik ezek közül a pénzillúzió elmélete: eszerint ha a jegybank sok pénzt nyomtat, és ezzel teletömi az emberek zsebeit, akkor ők egy ideig gazdagabbnak érzik ugyan magukat, ám extra keresletükkel felhajtják az árakat, és ténylegesen nem lesznek gazdagabbak. Annyi történik csupán, hogy a több pénzüket magasabb árak mellett költik el, a reálgazdasági folyamatok nem változnak, többet fogyasztani nem tudnak. Nevezik ugyanezt a pénz mennyiségi elméletének is. Ezen elmélet vulgarizációja nyomán a szélesebb közvélemény is triviálisnak tartja, hogy a megnövelt pénzmennyiség automatikusan inflációhoz fog vezetni. Ez azonban nem feltétlenül történik így. A pénz mennyiségi elmélete ugyanis arra a feltételezésre épül, hogy a forgásban lévő pénz mennyiségének növelésével párhuzamosan a gazdasági kibocsátás nem bővül.{8} Nem lesz több ház, autó, út s a többi, hanem ugyanazt a mennyiséget akarja majd megvásárolni az immáron megnövekedett pénzkereslet. Ha eleve változatlannak (konstansnak) definiáljuk a kibocsátást, akkor persze nem is lehet más az eredmény, csakis infláció. Ám az, hogy definiálhatjuk-e konstansnak a kibocsátást, nem elméleti kérdés, hanem empirikus.

{1} Samuelson and Nordhaus 2009; Smith 1776

{2} Graeber 2014

{3} Humphrey and Hugh-Jones 1992

{4} Smith 1776

{5} Godley and Lavoie 2012; Lavoie 1993. Marc Lavoie az úgynevezett posztkeynesiánus közgazdaság-tudományi iskola vezető alakja; ez az irányzat meghamisítatlan formában viszi tovább John Maynard Keynes tanait, szemben az egyetemeken általában tanított, úgynevezett neokeynesiánus elméletekkel, amelyek az IS-LM modell torzításaira épülnek.

{6} Az elmélet eredeti kidolgozója Alfred Mitchell-Innes (Innes 1913, 1914), Keynes tőle vette át (Keynes 1930).

{7} Knapp 1905

{8} Még pontosabban: az elmélet eredeti kidolgozója (Fisher 1911) nem feltételezte, hogy a kibocsátás nem nőhet. Annak későbbi népszerűsítője, az egyéb területeken is rendkívüli károkat okozó Milton Friedman – róla még sok szó esik –, viszont már ezt tette, és ebben a téves formában terjedt el, generációk gondolkodásában megerősítve a tévképzetet, hogy a több pénz mindig inflációhoz vezet. Lásd erről részletesebben a magyar származású híres brit közgazdász, Káldor Miklós kritikáját Friedman monetarizmusáról (Kaldor 1986).