Támogató

A kötet megjelenését támogatta:

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Olvasószerkesztő: Róna Judit Ágnes
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítófotó: Halász Gábor

© Korzenszky Richárd, 2024
© Elmer István, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 53 5

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Előhang

Milyen szerep jut a személyiségnek a történelem formálásában? Ezt a látszólag távoli, megragadhatatlan messzeségbe tűnő kérdést közelebbről úgy fogalmazhatjuk meg: mennyiben és milyen módon alakítja valaki a környezetét? Elsősorban szellemi és erkölcsi környezetformálásra gondolunk, arra a befolyásra, amellyel a személyiség meghatározza egy térség, egy közösség auráját. Jótékony hatást gyakorol – ezzel élni segít másokat, és az erkölcsi jó irányába fordítja figyelmüket és akaratukat. Irányjelző, tájékozódási pont.

Korzenszky Richárd bencés szerzetespap, szerzetestanár mindenképpen az irányjelző egyéniségek közé tartozik. Ezzel máris hármas hivatásának – szerzetes, pap és tanár – egyik fontos összetevőjére utaltunk. A szerzetes ugyanis jel. Jel a világban, jelzője annak az iránynak, amelyen haladva az ember szellemileg, lelkileg és erkölcsileg értelmesen gazdagodhat, fogékonnyá válhat a normalitás iránt – és kinyílhat a közvetlen tapasztalati valóságon túli valóság felé.

A normalitás részben az ember természettől való szemlélését jelenti – természetjogi közelítéssel –, részben a jó és a rossz megkülönböztetésének képességét (nem téve egyenlőségjelet a kettő közé, mert akkor máris a duális, a gnosztikus felfogás tévrabságába jutunk).

A normalitás az emberi közösség tagjaként eljutni Isten természetes szemléléséhez – és nemcsak szemléléséhez, hanem életünk ennek megfelelő alakításához.

Richárd atya természetes stílusú személyiség. Nem kíván semmi „rendkívülit”, bármi megdöbbentőt mondani, hanem a tanár elkötelezett okosságával, a szerzetes helyhez és közösséghez vonzódó szeretetével, a pap hitével tesz tanúságot a mindennapi élet örömében, bánatában, sikereiben és kudarcaiban önmagát kereső – élete végső bizonyosságára vágyó – ember társaként.

Amikor pedagógusként a pannonhalmi bencés gimnáziumot igazgatta, még az 1990 előtti időkben, a korábbi diktatórikus politikai ideológia is kénytelen volt elismerni kiemelkedő tanáregyéniségét. Richárd atya azóta is pedagógus – a szó görög eredetijében felismerhető kísérő értelmében –, bár a mindennapi iskolai munkától már évtizedekkel ezelőtt elszakadt. De azóta is kísérő, ennek szellemében vált perjelsége idején Tihany – a tihanyi apátság, ahogyan mindenki ismeri és nevezi – országos, sőt, nemzeti kisugárzású szellemi központtá.

Nem tesz ennek érdekében semmi különlegeset – egyszerűen megfelel szerzetesi, papi és tanári hivatásának, elkötelezettségének. Richárd atya „egyszerű”, természetes emelkedettsége magával ragadó. A következő oldalakon ennek lehetünk részesei, miközben kibontakozik előttünk életútja, és segítséget kapunk ahhoz, hogy – mint Richárd atya mondja – legyenek olyan vonatkozási pontok az életünkben, amelyekhez tartjuk magunkat.

Elmer István

Ködben az irány

Richárd atya, Munkás Szent József ünnepén, május elsején, üres tihanyi utcán át érkeztem ide. Nem nyüzsögtek az emberek, mint máskor. A szerzetesi élethez ez inkább illenék, mint a nyáridőben zsibongó turistaforgalom.

Jó volna ez a csend. Tihany nevében benne van a csend: tyihij azt jelenti, csendes; ahol a víz csendes, ahol a lélek csendet, békét talál. Most még korán van, de várjunk másfél órát, és Tihany megtelik látogatókkal. Szállóvendég alig érkezik ide, a környező balatoni üdülőhelyeken viszont annál többen szállnak meg. A mai ünnepnapon is bizonyára sokan keresik fel Tihanyt, de nem tudom, hányan gondolnak arra, hogy Munkás Szent József napját ünnepeljük. Azok közül, akik fellátogatnak az apátsághoz, némelyek a szent helyet keresik, mások a látványosságra, a gyönyörű kilátásra kíváncsiak, s akadnak, akik nem tudnak mit kezdeni az idejükkel, s azt mondják: „akkor menjünk el Tihanyba”.

A csend hozzátartozik az életünkhöz, az életemhez. Szent Benedek Regulájának bevezetőjében, a zsoltáros szavát idézve szerepel a felszólítás: „Keresd a békét és járj utána!” Sokszor elmondom, hogy a csend és a béke összefügg. Balassi Bálint is csendért és békességért fohászkodik: „Adj már csendességet, lelki békességet, mennybéli Úr!”

A csendet az embernek magában kell megteremtenie. Több alkalommal vezettem zarándokokat a Szentföldre. Megfigyeltem, milyen hatás alá kerülnek. Kezdetben meghökkentette, szinte mellbe vágta őket a vásári hangulatot és nyüzsgést árasztó helyszín, nemigen találták meg a csendet, a lélek csendjét, valamit abból, ami szent.

Az ember élete zarándokút, amelyen előbb-utóbb el kell jutnia abba az állapotba, amikor képes megkülönböztetni a lényegest és a lényegtelent, függetleníteni tudja magát a fölösleges zajoktól. Ez mindenképpen fegyelmet igényel. A szerzetesség ilyen értelemben katonás életmódnak is felfogható. Szent Benedek Regulájában szerepel a katonáskodás kifejezés is. „Krisztusban mindnyájan egyek vagyunk, és egy Úr alatt ugyanannak a katonáskodásnak terhét viseljük.” A katonáskodáshoz hozzátartozik a fegyelem, az alá- és fölérendeltségi viszony, azonkívül céltudatosságot is igényel.

A bencés szerzetesség lényege sokak számára nehezen érthető. Nem valamilyen gyakorlati cél érdekében alapította Szent Benedek. Öregdiákjaink sokszor nem értik, amikor arról beszélek, hogy mi nem vagyunk tanító rend. Nem értik, hiszen ők a mi gimnáziumunkba jártak, nálunk tanultak.

A bencés rend eredetileg valóban nem tanító rend. II. József király és császár kizárólag a társadalmilag hasznos tevékenységet – oktatást, betegápolást, karitatív munkát – végző férfi és női szerzetesrendek működését engedélyezte a birodalomban. A bencéseket – más rendekkel együtt – „haszontalannak” tekintette. Csak I. Ferenc király és császár idején, 1802-ben kezdhették újra a működésüket, ettől kezdve vállalták a bencések az oktatást.

Ennek ellenére a bencések nem tanító rend. Bencéseknek egyébként azóta neveznek minket, amióta meg akartak reformálni bennünket azok, akiket azután cisztercieknek neveztek. Attól kezdve beszélhetünk benediktinusokról, akik Szent Benedek Regulája szerint élnek. A Regulában megfogalmazott szabályokat minden korban újraértelmezték, amikor a szerzetesek rádöbbentek arra, hogy már nem tartják olyan szigorúan a fegyelmet, ahogyan az a Regulában szerepel. Történelmünk során újabb csoportok, csoportosulások jelentkeztek a renden belül, amelyeknek tagjai a Regula szellemében radikálisabban igyekeztek élni. De ahogyan múlt az idő, ők is ugyanoda jutottak, ahová elődeik. Ilyenkor ismét kivált egy újabb csoport, így jöttek létre például a bencésekből a kamalduliak, illetve a ciszterciekből a trappisták. Más szerzetesrendek életében is megfigyelhető időről időre a visszatérés a gyökerekhez, a rend életét meghatározó Regulához, amely az alapító nevéhez fűződik.

Már az első századokban voltak olyanok, akik remeteként kivonultak a világból.

Az egyiptomi sivatagba. Később különböző közösségek alakultak. Pachomiusz szabályzatot fogalmazott meg számukra, igyekezett megregulázni őket. A mostanihoz kísértetiesen hasonló, furcsa korban, a Nyugatrómai Birodalom szétesésének idején, a közösségben élő szerzetesek számára Benedek szabálykönyvet állított össze, amely visszanyúlt az elődök írásaira. Nagy Szent Vazult külön is megemlíti a Regulában.

Ezek a közösségek azért jöttek létre, hogy együttesen imádkozzanak, együtt, vagyonközösségben éljenek. Nem határoztak meg maguknak olyan sajátos feladatot – nevezhetjük karizmának is –, mint az újkori szerzetesrendek. A piaristák például a szegény gyermekek tanítása mellett kötelezték el magukat, a szaléziek a kallódó ifjúsággal foglalkoznak, az irgalmasrendiek a betegápolást vállalták.

A benedeki szerzetesség lényege a közösség; a Regulának, egymásnak és a vezetőnek az elfogadása. Elszakadni attól, ami világi, ugyanakkor nyitottnak lenni mindarra, amit világnak nevezünk. Befogadni a látogatót – a monostorból nem hiányozhatnak a vendégek –, mondja Szent Benedek. Legyen mindig készen ágy a váratlanul érkezők számára, bízzanak meg egy testvért a vendégek fogadásával. A szerzetes olykor elhagyja a monostort, ilyenkor – rendelkezik Szent Benedek – adjanak neki valamivel jobb öltözetet. Visszatérése után a világban látottakat ne beszélje el a többieknek, mert nem biztos, hogy mindaz, amit a világban tapasztalt, az épülésükre szolgálna.

Egyfajta határhelyzetnek fogható fel, hogy bent élünk, de a kintieket is fogadjuk. A Regula kapus testvérről szóló fejezetében azt olvashatjuk, hogy olyan szerzetest bízzanak meg ezzel a feladattal, akit éltes kora nem enged elcsatangolni, és az érkezőnek a kérdésére értelmes feleletet tud adni. Amikor 1990 után újraindulhattak a szerzetesi iskolák, előadásaimban felhívtam a figyelmet arra, milyen fontos feladatot lát el a portás, a telefonszolgálatos, hiszen az idegen rajtuk keresztül szerzi az első benyomásokat a szerzetesrend világáról.

A bajorországi Altötting eredetileg bencés monostor volt, később a kapucinusok működtek ott. Boldog Konrád testvér legendás alakja kötődik a kolostorhoz, aki fél évszázadig töltötte be a kapus feladatát. Olyan módon fogadta a vendégeket, idegeneket, úgy bánt minden hozzájuk fordulóval, hogy az egyház később boldoggá avatta. A bencések esetében monostorról beszélünk, a ferencesek kolostorban élnek. Mi a különbség a szóhasználatban?

A bencések monostorban élnek, ezért mondják, hogy monasztikus életformát követnek. A monász egyet jelent, a monostor önálló, független egység. Szent Benedek figyelmeztet arra, hogy a monostor lakói úgy rendezkedjenek be, hogy az élethez szükséges minden feltétel – malom, pékség és más – biztosítva legyen a monostor falain belül.

A kolostor – más néven zárda – későbbi képződmény, az elnevezés a claudo, zárni igéből származik. A kolostor (claustrum, régi magyarsággal klastrom) klastorként fordul elő a szláv nyelvekben. A sajátos célra alapított rendek szerzetesházát nevezik így, illetve már a ferencesek és a domonkosok is kolostorban, nem monostorban éltek.

A monostor azt is jelenti, hogy független. A monostorok egymás mellett, teljes függetlenségben élnek. A történelmi fejlődés sajátosságaként – mivel azonos az életformájuk, egymásra vannak utalva – laza szövetségek jöttek létre, ezt nevezzük kongregációnak. Aki belép egy bencés, ciszterci vagy ágostonos közösségbe, vagy a norbertinusokhoz, akiket mi premontreieknek nevezünk, attól kezdve ahhoz a közösséghez, ahhoz a monostorhoz tartozik. Szerzetesi fogadalmainkkal vállaljuk, hogy ahhoz a közösséghez tartozunk, ahová beléptünk.

Ez a stabilitas loci, a helyhez kötöttség, az állandóság elve. Benedek korában nagy jelentősége volt ennek, ugyanis számos, magát szerzetesnek nevező egyén kóborolt Európa-szerte, akiknek valódi szándékaival nemigen volt tisztában az a közösség, ahová bekopogtak. Ezeket az egyéneket girovagusoknak, kóbor szerzeteseknek nevezték. A bencés rend történetében az 1890-es években létrejött az egyes kongregációkat összefogó világszervezet.

Ekkor jött létre a konföderáció, ez a szimbolikus értékű képződmény. A konföderáció élén álló prímás apátnak tulajdonképpen semmilyen joghatósága nincs. Nem szólhat bele egyetlen kongregáció életébe se. Feladata, hogy időről időre látogassa az egyes házakat, közösségeket. Négy- vagy hatévente a független monostorok elöljárói apátgyűlésen tárgyalják meg ügyes-bajos dolgaikat, a világban tapasztalható kihívásokat, és hogy milyen közös választ tudnak adni azokra.

Két alkalommal vettem részt ilyen találkozón. Láttam, milyen más a bencés élet Vietnámban, Afrikában, Dél-Amerikában, Észak-Amerikában és nálunk, Európában. Mégis van valami közös bennük. Bármilyen legyen is körülöttünk a társadalom, az ember élete lényegében ugyanaz: születünk és meghalunk, s keressük az életünk értelmét.

Ha valaki csatlakozni kíván valamelyik közösséghez, Szent Benedek ezzel kapcsolatban a következőt mondja: jól vizsgálják meg a jelentkezőt, hogy valóban Istent keresi-e? Ezt profán nyelvre lefordítva: valóban az igazságot, a teljességet keresi-e, vagy csak az érdekei motiválják? Érdekből senki nem lehet szerzetes.

Vagy pótcselekvésből sem…

A belépés egy szerzetesközösségbe nem menekülés, hanem valaminek a vállalása. Ebben a szobában, ahol beszélgetünk, történt a következő. Az egyik neves szállodaláncnak a magyarországi első számú vezetője képzőművészeti pályázatot hirdetett. A díjnyertes alkotást, a Pannonia Sacra című szakrális képet egyik barátomon keresztül nekünk kívánta ajándékozni. Személyesen el is hozta. Megköszöntem, s a beszélgetés során föltette a kérdést: hogyan élünk mi itt?

Elmondtam a napirendünket: reggel fél hatkor felkelünk, fél hétkor közös imádság, zsolozsma, utána szentmise – erre időnként este kerül sor –, majd mindenki megreggelizik és megy a dolgára; van, aki hittanórát tart, a másik gazdasági ügyekkel foglalkozik, megint másik szerzetes a kiállítást szervezi. Ebéd előtt rövid imádságra jövünk össze, majd közösen asztalhoz ülünk. Ebéd után egyesek rövid pihenőt tartanak, majd megint ki-ki megy a maga munkájára. Este, vacsora előtt ismét közösen imádkozunk, elmondjuk a vesperást, az esti istendicséretet. Vacsora után elcsendesedünk, egyesek sétálnak, mások olvasnak, szépen lassan nyugovóra térünk.

S mit csinálnak, ha egy kicsit élni akarnak? – hangzott ezek után a kérdés. Erre elismételtem a napirendünket. Majd újra elhangzott a kérdés: Ha mégis egy kissé jobban akarnak élni? – Ugyanazt tesszük, mint amit elmondtam. Senki nem kényszerített bennünket ide. Mi nem lemondtunk valamiről, hanem vállaltunk valamit. A kettő lényegesen különbözik egymástól.

Amikor előkerül ez a téma, el szoktam mondani a következő autós történetet. Mekkora volt az a sebesség, amivel én magam autót vezettem? Kamasz gyerekek élénken szoktak figyelni erre. De ha adventi vagy nagyböjti elmélkedést tartok valahol, akár faluhelyen, még a rózsafüzéres idős nénik kezében is megáll a rózsafüzér, mikor elmondom, hogy 245 kilométeres sebességgel vezettem leggyorsabban autót. Ez a következőképpen történt. Egy Lada Szamarával Németországban jártam. A pannonhalmi gimnázium testvériskolájának egyik civil kollégája jó barátságban volt a helyi Volkswagen szalon tulajdonosával. Amikor az autókereskedő meglátta a Szamarámat, felajánlotta: – Atya, az embereim beleépítenének egy tetőablakot, ha elfogadja. Akkoriban klímáról még álmodni sem lehetett, az 1980-as évek első felében jártunk.

Másfél óráig tartott a tetőablak beszerelése. Erre az időre a szalon tulajdonosa, Hägener úr meghívott egy kávéra. Majd felajánlotta, próbáljam ki a bemutató Porsche autót. Akkortájt még kalandvágyó fiatalember voltam, negyvenegy-két éves, ráálltam. Beültetett maga mellé, barátom bekuporodott a hátsó ülésre, kihajtottunk az autópályára. Az egyik parkolóban Hägener úr felkínálta nekem a vezetőülést. Ráléptem a gázpedálra, rövidesen 190-et mutatott a sebességmérő, negyedik sebességgel elértem a 200-at, ötödikkel a 210 kilométeres sebességet, de a mutató tovább emelkedett: 220, 230, 240, 245. Ekkor már a hatodik sebességbe kapcsoltam. A 220-szal „döcögő” Mercedesek egymás után tűntek el előlem. A következő kijárónál letértem, visszafordultam, s 220-szal én is „visszadöcögtem” a kiindulási helyünkre.

Föltettem a kérdést a diákoknak: miért tudtam ezt megtenni? Azért, mert ott volt a Porsche – válaszolták. Rendben van, de ez kevés. Az autó ugyanis csak egy eszköz. Nélküle nem tudtam volna ilyen sebességgel haladni, ez igaz. De mondjátok, fel tudtam én állni abban a Porschéban? Képtelenség. Hátranéztem-e? Miért néztem volna hátra? Megtiltotta-e nekem valaki? Senki nem tiltotta meg. S mi van – folytattam –, ha szokásomtól eltérően ittas vagyok. Akkor már valószínűleg 170-nel föltekeredem a szalagkorlátra. Vagy mi van, ha a játékszenvedély rabja vagyok, s azt mondom az autós ajánlatra: köszönöm, nem, inkább megyek a játékgéphez.

Mi ennek a tanmesének a lényege? Szabadnak kell lennünk sok mindentől ahhoz, hogy önként és szabadon lekössük magunkat valamire, valamihez. Ahhoz, hogy valahová elérjünk, nem lemondanunk kell, hanem vállalni valamit, amivel természetesen sok minden együtt jár.

Amikor egy férfi és egy nő keresztény házasságot köt, az oltár előtt a pap fölteszi nekik a kérdést: szabad elhatározásukból jöttek ide? Akkor folytatódik a szertartás, ha kimondják az igent. Nem arról van szó, hogy a pár lemond valamiről, a férfi például a világ többi hölgyéről, illetve a hölgy a világ többi férfijáról, hanem a sokból kizárólag egymást vállalják. S ekkor teljesedik ki az életük, ekkor tudják kimondani azt, hogy kincsem, egyetlenem, életem. A házasság tehát nem lemondás, hanem vállalás. A szerzetesség sem lemondás, hanem vállalás.

Valamelyik nagy amerikai cég elnöke a benedeki Regulát vette elő a korszerű vállalatvezetési modell kidolgozásához. Amit Benedek ezerötszáz éve megfogalmazott, az ma is érvényes?

Több olyan apátot ismerek Nyugat-Európában, akik topmenedzserek számára tartottak kurzusokat a benedeki Regula alapján. Én is többször tartottam előadást Szent Benedek, a vezető címmel. A következőképpen fogalmazza meg Szent Benedek a vezető alakját. Megtesz mindent, hogy az a közösség, amelynek vezetője, működőképes legyen. De ez még kevés. Arra is ügyel, hogy élhető legyen. Ez már lényegesen több, de még mindig nem elég. Ahhoz, hogy az emberek megtalálják életük értelmét és békében éljenek, a következőre van szükség: a különbözőségekből kell egységet szervezni. Mindnyájan különbözőek vagyunk. Szent Benedek nem ismeri az egyenlőséget. Pontosabban: ismeri a személyiség méltóságát, amelyben mindenki egyenlő. Utalok a Regula korábban idézett részére: mindnyájan ugyanannak a katonáskodásnak a terhét viseljük, és ugyanannak az Úrnak szolgálunk. Benedek azután a következőket írja: a fiatalabbak tiszteljék az idősebbeket. A mai jogászi gondolkodású világban azt mondaná egy fiatal: ha neki kötelessége tisztelni az idősebbet, akkor az idősebb is tisztelje őt. Szent Benedek ezzel szemben azt mondja: az idősebbek a fiatalokat szeressék.

Ha az idősebb elfogadja a fiatalabb csetlését-botlását, esetlenségét, akkor automatikusan tiszteletreméltóvá válik. A tiszteletet nem lehet kiprovokálni, de ha valaki elfogadja a másikat, azzal tiszteletreméltóvá válhat.

A monostorban műveltebbek és kevésbé műveltek élnek. Erről is kifejezetten beszél Szent Benedek. Egyesek a szellemi munkához értenek, mások a kézművességben jártasak. Benedek megbecsüli a kétkezi munkát. Figyelmezteti a kézműveseket, ne legyenek beképzeltek, mert ők többet tudnak a többieknél, hanem adjanak hálát Istennek adományukért.

Különbözőek a monostor lakói egészségi szempontból is. Az elöljárónak, az apátnak legyen külön gondja az öregekre, a betegekre. Azt is mondja: az apát jól fontolja meg, nem az uralkodás, a parancsolás hatalmát kapta, hanem a sokféle emberi természethez való alkalmazkodás feladatát.

Multorum servire moribus. Különbözőek vagyunk és különbözőségünkben kell beilleszkednünk egy adott közösségbe. Mindenki a maga adományaival tudja szolgálni az önként és szabadon választott és vállalt közösséget.

A pannonhalmi barokk ebédlőben az egyik faliképen olvasható a következő felirat: non omnia possumus omnes. Nem mindenki képes mindenre. Szívesen fordítok ezen a bölcs megállapításon egyet: de mindannyian alkalmasak vagyunk valamire. Nem azt kell nézni, ki mire nem alkalmas, hanem észre kell venni, ki mivel tudja szolgálni a közösségét.

Szent Benedek azt is mondja: zsoltárt énekelni, antifónát énekelni és felolvasni ne merjen akárki, csak akit az apát megbíz ezzel, és – ez a lényeg – a közösség épülésére szolgál. Személyiségi jogomra hivatkozva nem követelhetem, hogy előénekes legyek. A kérdés az, hogy használok-e a közösségnek? Szabadságomnak határa van, és ez a határ a másik embernek a java. Szolgálom-e a másik embert, vagy gátolom valamiben?

A szabadság helyes értelmezése különösen fontos napjainkban. Az individualista ideológia hangsúlyosan előtérbe állítja a szabadságfogalmat, mint minden ember megkérdőjelezhetetlen, alapvető emberi jogát – olyan módon megfogalmazva, hogy mindenkinek mindenhez joga van, amit egyénisége érdeke diktál. Ez a szemlélet viszont homlokegyenest ellenkezik a keresztény, perszonalista szabadságfogalommal, amelyről most szó van. Az előbbi az önzést állítja előtérbe. A keresztény szabadságfogalom által megfogalmazott eszményt és követelményt – a másik ember javára figyelni és őt szolgálni – vajon meghallják-e a mai zajos világban?

Az én és a többiek, illetve a mi és a mások viszonyrendszerben a szerzetesi közösség mi, amelyben sok én van. Az énemet integrálni kell a közösségbe. Ha valóban így, egymást különbözőségünkben elfogadó közösséggé tudunk válni, akkor mások számára is figyelmeztető jellé válhat egy szerzetesi közösség. Jelen van a világban, de másként. Valaki így fogalmazta meg: a kontraszt-társadalmat jeleníti meg ebben a világban.

A krisztusi közösségre, az Egyházra is vonatkozik ez?

Az Egyháznak is így kellene megjelennie, ez lenne a prófétai küldetése, és ennek radikálisabb megélésével találkozunk a szerzetesi közösségekben. Nagy szerepet kap a stabilitás: itt vagyunk, észrevesznek minket, fölfigyelnek ránk. Nem teszünk semmi különlegeset, csak egyszerűen vagyunk, de másként. Jelen vagyunk, figyelmeztető jelként.

Amikor Tihanyba kerültem, éltek még öreg halászok. Egyikük azt mondta nekem: – Atya, el sem tudja képzelni, milyen fontos volt a számunkra, amikor radar még nem volt, és ködben halásztunk, s egyszer csak felsejlett az apátság kettős tornya. Tudtuk, merre van az irány. Helyben kell lenni. Ennek a világnak nagy szüksége van a stabilitásra, a biztos pontra.

Szobám ablaka a Balatonra néz. Fél éven át látom a napfelkeltét. Szívesen fotózom, és számtalan napfelkeltét és napnyugtát örökítettem meg. A régi templomokat, kolostori templomokat nem véletlenszerűen építették, hanem meghatározott irányba. A fölkelő nap irányába, úgy mondjuk, keletelték. A nap mindig keleten kel fel, és mindig nyugaton nyugszik. Olyan ténye ez az életnek, amelyről nem lehet szavazással dönteni. Ez így van. S ehhez kell alkalmazkodnunk.

Szent Benedek a Regulában fontosnak tartja a kozmikus rendet, jelentéktelennek tűnő megjegyzésekből is ez olvasható ki. Télen például, amikor az éjszakák hosszabbak, az éjszakai zsolozsmában az olvasmányok legyenek hosszabbak, nyáridőben, amikor rövidebbek az éjszakák, egészen rövid olvasmányt vegyenek elő a szerzetesek. Ez azt jelenti, hogy a kozmikus rendet igyekezzünk leképezni a saját életünkre.

A Regula központi fogalma a rend. Legyen meg mindennek a rendje. Legyen meg például a közösség sorrendje. Nincsenek előjogok, a közösségbe való belépés sorrendje határozza meg az egymásutániságot. Legyen meg a zsoltározás rendje, mikor, mit és hogyan mondunk el, és legyen meg a heti felszolgálásnak, az asztali szolgálatnak, s ugyanígy a takarításnak a rendje is.

Minden rendben legyen, s hozzáteszem, amire szinte rögeszmeszerűen szoktam hivatkozni: Szent Ágoston szerint a béke maga a nyugalom, amely a rendből, a rendezettségből származik. Tranquillitas ordinis. Akkor találunk békét, ha mindennek megvan a helye, a rendje.

Visszatérve a korábban említett vállalatvezetési modellhez, egy topmenedzsernek ügyelnie kell arra, hogy minden ott legyen, ahol lennie kell; és minden az legyen, ami. És ne hazudjanak hajkoronájukkal – mondja a szerzetesek fajtáiról szóló fejezetben Szent Benedek. Legyenek azok, akiknek mondják magukat.

A tihanyi perjelségbe is érkeznek fiatalok, azzal a szándékkal, hogy szerzetessé lesznek. Közösségvezetői tapasztalatai alapján hogyan látja: mennyire képesek a jelöltek a kinti világ és a benti világ közötti különbséghez – a rendben is megnyilvánuló különbséghez – alkalmazkodni?

Találkoztam olyanokkal, akik valahonnan menekültek hozzánk. A legnevetségesebb – egyben igen szomorú – példa az volt, amikor valaki lihegve megjelent egy hátizsákkal, hogy összeveszett a feleségével, otthagyta, szerzetes akar lenni. Erre azt mondtam neki: – Legjobb lenne, ha kissé megnyugodna, utána menjen vissza, és béküljön ki a feleségével. Ha netán az Úr korábban elszólítja tőle a feleségét, akkor gondoljon majd esetleg arra, hátha valamilyen közösségben talál békét. De a házasságban vállalta a feleségét, és most vállalja azt, hogy kibékül vele.

A legidősebbek, az első tíz „befutó” közé tartozom a magyarországi bencés rendben. Ez azt jelenti, hogy számomra egyre aktuálisabb Szent Benedek figyelmeztetése: a halált mindennap gyanakodva tartsd szem előtt. Amikor szerzetes lettem, bizonyos szempontból rendezettebb volt a világ. Nagyon óvatosan mondom ezt, nehogy valaki félreértse. Ezért inkább úgy fogalmaznék, egyértelműbb volt a világ.

Diktatórikus rend uralkodott, s a diktatúrákban mindig megjelenik valamilyen rend, de az a kényszer, a félelem rendje.

Abban az időben világos volt az irány: az árral szemben. Most pedig… Többször megkérdezték tőlem a rendszerváltozás után, milyen az egyház helyzete, mit jelent számunkra a szabadság? Azt válaszoltam: korábban egy folyóban úsztunk az árral szemben, most pedig egy tóban úszunk, amelyre sűrű köd ereszkedett, s nem tudjuk, merre van a part.

Nem könnyű a szabadsággal élni. Régen nem volt még olyan gyors az élet, mint most. Diákkoromban a számítógép ismeretlen volt. Mobiltelefon sem létezett. Gimnáziumi igazgatóként is még csak álmodtam arról, hogy olyan autóba ülhessek, amelyben van telefon. Azóta rájöttem, a világ két legveszélyesebb dolga az autó és a telefon. Ezt persze némiképp ironikus megjegyzésként mondom.

Akkoriban még előtte voltunk az úgynevezett szexuális forradalomnak. 1968-tól számíthatjuk ezt, az amerikai és nyugat-európai diáklázadások idejétől. 1959-ben érettségiztem, és természetes volt számomra, hogy utána belépek a bencés rendbe. Épphogy megkezdődött a magyarországi televíziózás. Amikor tanítani kezdtem 1968-ban, hétfőnként nem volt televízióadás. Egészen mások voltak a hétköznapok, sokkal körülményesebben tudtunk utazni, lényegesen kevesebb autó futott az utakon, egészen más ingerek érték az embert.

A mai, túlságosan felgyorsult, azt is mondhatnám, összezavarodott világban is vannak olyanok, akik rádöbbennek arra, hogy szeretnének értelmesen élni. Az élet értelmét keresők jönnek hozzánk, akik talán nem is tudják, hogy valójában mit keresnek. S nem ismerik a mi életünket. Időbe telik, mire szocializálódnak nálunk, illetve – ez a másik út – rádöbbennek arra, hogy a mi értékrendünk nem azonos azzal, amit ők keresnek. Felismerik, hogy nem ez az életállapot felel meg nekik.

Nemzedékem olyan világ hírmondója, amikor nem volt minden jobb, ez nyilvánvaló, de sok minden más volt. Ezt a mást nehéz megértetni, illetve nem is ezt kell megértetni a mai fiatalokkal. Nem magunkat kell elfogadtatnunk, hanem azt az értékrendet, amelyet mi megtaláltunk. Ahhoz kell hozzásegíteni a fiatalt, hogy a maga módján ő is megtalálja.

Milyen nehézséggel jár ez, éppen azért, mert nagyon más az a kinti világ, amelyből érkeznek? Képletesen szólva: Tihanyban is csak egy ajtó, a monostor ajtaja választja el a különböző világokat.

A másság, hogy ezzel a divatos kifejezéssel éljek, egyrészt kulturális különbséget jelent. Én például sokkal kevésbé vagyok jártas a film világában, mint amennyire egy hozzánk jelentkező fiatal. Ugyanakkor azt tapasztaljuk, a fiatalabbak sokkal nehezebben olvasnak, nehezebben képesek lassúbb ritmusra váltani, nehezebben csodálkoznak rá a világra, annak apró jelenségeire. A mai világ – ezzel az elcsépelt kifejezéssel élve – ingergazdagságával hozzászoktatta őket ahhoz, hogy azonnal valami kielégülést kapjanak. A „majd” fogalma, a jövőkép, a távlatokban való gondolkodás sokkal gyöngébben jelentkezik náluk. Az itt és most eredménye számít. Sokkal inkább eredmény-orientáltak, mint amilyenek mi voltunk.

A fiatalságra mindig is jellemző egyfajta türelmetlenség. Azonnal, de mindenképpen rövid időn belül szeretné beteljesíteni a vágyait. Ugyanakkor a valósághoz való viszonyt mintha elsősorban a kép, a zaj és a sebesség, a gyorsaság határozná meg.

Valóban így van. Felgyorsult világban élünk, s abból érkezik a fiatal. Az a fiatal, aki nem vagy alig ismeri a primer világnak a csodáit. Aki nem tudja megkülönböztetni a libát a hattyútól. Aki nem látott még kiscsirkét kibújni a tojásból. Nem látott kiscsikót vagy kisborjút születni. Aki esetleg – óvatosan fogalmazom – sérült vagy csonka családból kerül ki. A mai társadalomban egyre több a csonka család, vagy ahogyan újabban nevezik – eufemizmusnak tartom –, a mozaikcsalád.

A szentségi házasságot kötöttek között is ötven százalékhoz közelít a válások száma…

Valóban megdöbbentő adatokról számolnak be a vallásszociológiai fölmérések. Nem is szólva a gyermeklétszámról. Elég nehéz testvériségről beszélni annak, akinek nincs testvére. Gimnáziumi igazgatóként céltudatosan vettem fel az iskolába és a kollégiumba kelet-magyarországi görögkatolikus papcsaládok gyermekeit, hogy a nagyobb jólétből hozzánk érkezett, elsősorban városi egyke fiúk lássák, mit jelent az, amikor testvériesen osztozni kell; hogy nem minden az enyém, nemcsak én számítok, nem körülöttem forog a világ. Egészen más, ha közvetlenül mellette él a kisebb testvére, akiért felelősséggel tartozik. A kisebb testvérnek meg ott a bátyja, aki szükség esetén rendreutasítja. A család önszabályozó rendszer. A fölbomló családokban ez bizony hiányzik.

Mennyire maradnak meg a rend keretében a szerzetesség felé tájékozódó fiatalok? Ha időlegesen tartózkodnak is itt, magukkal visznek valami mást, valami többletet?

A létszámra vonatkozóan nem tudok mai adatokkal szolgálni. Legányi Norbert, fiatalságom idején pannonhalmi főapát készített statisztikát 1802 óta. Számításai szerint a belépőknek körülbelül ötven százaléka maradt meg a szerzetesi életben. A maradás a holtig való maradást jelenti. Remélem, a mi statisztikánk sem rosszabb ennél.

Újkori jelenség, hogy általában nem közvetlenül érettségi után, hanem már valamilyen képzettséggel érkeznek hozzánk a fiatalok. Tizennyolc éves korában nem is veszünk fel senkit a közösségbe. A próbaidőt megelőzi a jelöltidő, amely annak idején még nem létezett.

A jelöltidő azt jelenti, hogy a fiatal még a monostoron kívül él, közben rendszeresen látogatja a szerzetesi közösséget?

Vagy akár ide is költözik, de különösebb kötelezettség nélkül. S meglátjuk, óhajt-e alkalmazkodni hozzánk – a szerzetesi élethez –, vagy nem?

Mennyi ideig tart a jelöltidő?

Egy vagy két évig. Két évnél semmiképpen sem hosszabb.

Utána következik a próbaidő.

A noviciátus általában egy évig tart, szükség esetén két évig. Az elöljáró dönti el a noviciátus időtartamát. Egy év jelöltidő után általában egy év próbaidő, noviciátus következik. Három év elteltével teheti le a szerzetes az egyszerű fogadalmat, majd az ünnepélyes vagy örökfogadalmat.

Mi jelenti a legnagyobb nehézséget a kinti „szabadságból” a monostoron belüli szabadságra való átállásban?

Erre nehéz válaszolni, mert egyénenként más és más. Ha valaki többgyermekes családból érkezik, és a szülők valamelyik lelkiséghez – például a schönstatti közösséghez – tartoznak, az ilyen családi környezet egész másféle indíttatást ad a gyermek számára, mint amikor valaki például kisegyházi közösségből lett katolikus.

Aki szerzetesi gimnáziumba járt, annak már lehet némi benyomása, valamiféle tapasztalata a monasztikus életről.

A tihanyi közösség utánpótlása nagyrészt volt diákjaink közül kerül ki. Ők már ismerik ezt az életstílust, gondolkodásmódot, hiszen ezzel az iskolában találkoztak. Nem idegen számukra ez a világ, de rájuk is vonatkozik a próbaidő. Volt, aki egyetemistaként jelentkezett hozzánk, másvalaki már felszentelt egyházmegyés papként.

A Tihanyban élő szerzetesek életkori megoszlása milyen képet mutat?

Lövey Félix atya a legidősebb. Nyolcvan fölött hárman vagyunk, hetvenöt fölött négyen, a többiek hatvan alattiak, többségük még nincs negyvenéves.

Említette a szerzetesi szoba – cella – ablakából nyíló kilátást. A fotózás régóta szenvedélye, több nagyszerű fotóalbuma jelent meg. Mikor vette kézbe először a fényképezőgépet?

1955-ben, elsős gimnazista koromban kaptam az első, Zorkij típusú, valamirevaló fényképezőgépet, amely egyébként a német Leica gépnek a szovjet változata. Fényképeztem a diáktársaimat, illetve rátaláltam a természetfotózásra. Osztálytársaim azzal ugrattak, hogy Korzi – ez volt a diákkori nevem – azt fényképezi, hogyan nő a fű.

Ezzel a régi gondolattal én Kós Károlynál találkoztam, amikor az újságíró megkérdezte tőle, mivel tölti idős napjait, a polihisztor úgy válaszolt: „Nézem, hogyan nő a fű.”

Régi osztálytársaimmal találkozva még ma is van, aki a hátamra csap: – Korzikám, van-e még fűnövés? Van, hála Istennek. Tehát diákkoromban kezdődött a szenvedélyem, s volt olyan elképzelésem – egy ideig arról álmodoztam –, hogy esetleg filmes lennék. Nagy hatást gyakorolt rám Szőts István Emberek a havason című filmje. Pannonhalmán minden szombaton levetítettek nekünk egy filmet, és amikor a Nyírő József elbeszélései alapján készült alkotást láttam, mondtam az egyik barátomnak, ha életemben rendezőként vagy operatőrként egy film végén láthatnám a nevemet, ez álmaim beteljesülését jelentené. Később ez az álmom elhalványult, és arra gondoltam, hogy édesapám, nagyapám és nagybátyám hivatását követve állatorvos leszek. De azután természetessé vált, hogy ott maradtam Pannonhalmán.

A fényképezés iránti szenvedélye viszont töretlenül megmaradt.

Ma is szívesen fotózom. Voltak olyan évek, amikor ez háttérbe szorult. Teológus koromban nemigen nyílt lehetőségem fényképezésre, de ebből az időből is vannak azért felvételeim. Később diákjaimat fényképeztem az osztálykirándulások alkalmával. Győri tanár koromban a diákok és a diákélet eseményeinek megörökítése mellett mindig készültek természetfotók. A legelső színes diapozitív felvételeim közül néhány még ma is megállja a helyét. Tanárként kezdtem el a meditációs diasorozatok összeállítását szöveggel és zenével.

Segédanyagként lelkigyakorlatokhoz?

Lelkigyakorlatokhoz és rekollekciókhoz, s ezek úgy-ahogy ma is megállják a helyüket. Öt vagy hat éve arra gondoltam, hogy a diapozitívokon és a magnószalagokon lévő anyagokat digitalizálni kellene. Az egyik meditációs sorozat tizenhat perces, nyolcvan diapozitívból és a hozzájuk tartozó szövegből áll. Elkészítettem a digitális változatot, s amikor megnéztem – magammal szemben talán használhatom ezt a kifejezést –, dögunalmasnak találtam. Nézhetetlen. Ezért tizenkét percre csökkentettem, és nyolcvan kép helyett több mint kétszáz képet tettem bele. Így már élvezhetőnek tartom.

Alkalmazkodott a korunkat jellemző gyorsuláshoz?

Egyértelműen jelzi, hogy a mostani fiatalok, de még én is felgyorsultam. Hozzászoktunk a videóklipek villanásnyi képeihez és a hirtelen váltásokhoz. Nehezen tudunk hosszabb ideig szemlélni egy képet.

Ugyanakkor a szerzetest éppen az elmélyült szemlélődés jellemzi.

Éppen ezért jelent számomra nagyon sokat, hogy az ablakon át mindig ugyanazt látom, mégis mindig másként. Átnézni a túlsó partra, a zamárdi templomra. Vagy ugyanúgy látszik az ablakomból a kőröshegyi völgyhíd. Amikor idekerültem, még nem létezett, de fényképeztem a kőröshegyi völgyben lévő két templomot. Egyszer csak furcsa építmények jelentek meg, nem tudtam, mi az. De szorgalmasan fotóztam, fotóztam, rögzítettem a völgyhíd építésének folyamatát.

Most is állandóan készenlétben van a fényképezőgép az asztalon. Megjelenik valami a vízen, egy folt, árnyék vagy csillogás, amelyet ha nem fényképezek le azonnal, a következő pillanatban eltűnik.

Érdekes a mennyei fénytechnika. A kőröshegyi völgyhíd a két templom fölé nőtt. De az Úristen olykor úgy világít, hogy a völgyhíd nem látszik, csak a két templom. Vagy nem látszik a két templom, csak a völgyhíd. De hogy ezt észrevegyem, ahhoz állandó készenlét szükséges.

A képi rögzítéssel nyilván valami szépséget kíván megragadni, a görög kalokagathia kifejezéssel élve a szépjóságot, vagy keresztény kifejezéssel a teremtett világ szépségét és jóságát.

A fiataloknak – mint említettem – nincs vagy alig van élményük a primer világról. Például a csillagos égről. Egyrészt nemcsak be-, hanem leszűkül a látómező, másrészt tele vagyunk fényszennyezéssel. Más ingerek kerülnek előtérbe. Szeretném látni és láttatni a természetet. Ebből a székből, amelyen most is ülök, figyelni szoktam a madáretetőt az ablakban. Mindig élményt jelentenek a belső udvarban, a madáritatóban fürdő verebek, cinkék, jön a rozsdafarkú pár, olykor egy gerle, vagy szétcsap köztük egy varjú. Odúnkban most éppen egy cinegepár költ.

Az élet csodája már gyermekkoromban megérintett. Talán állatorvos édesapámnak köszönhetem ezt, akit sokszor elkísértem útjain. Első halálélményem is egy ilyen úthoz kötődik. Három cigány szekér állt egymás mögött az út szélén. Kihívták az állatorvost, mert az egyik gebe nagyon rosszul volt. Az egyik cigány ember fogta a kantárt, a másik a ló farkát, hogy valahogy megtartsák. Édesapám injekciót adott az állatnak, ennek hatására hirtelenjében magához tért, majd reszketni kezdett, megmerevedett és eldőlt. Akkor láttam életemben először azt, hogy ami élt, már nem él. És láttam az emberek arcán azt a döbbenetet, ami hiányzik a mostani emberek tapasztalásából, amikor közvetlenül találkoznak az elmúlással. A mai mesterséges, úgynevezett virtuális világban egészen másként jelenik meg az elmúlás, a halál. Látni valamit, de az nem kézzel fogható. Ki lehet kapcsolni a készüléket, ki lehet törölni a számítógépből. De amit közvetlenül megtapasztalok, azt nem lehet kitörölni.

Ablakom alatt néhány vadkörtefa áll. Nemcsak a madarakat figyelem az ágain, hanem azt is, ahogyan rügyezik, majd virágba borul, megjelennek a zöld levelek, ősszel pedig előtűnik valamiféle bogyó, amelyre a vonuló madarak olyan szívesen jönnek, majd látom a téli lombvesztést. A természet körforgását a maga ritmusa szerint. Ezzel párhuzamosan azt is, hogy mindig ugyanaz, de mindig más. Ahogyan múlik az idő, úgy látok bele többet vagy mást ugyanabba a valóságba.

Mindig nagyon érdekelt és érdekel ma is, ami a dolgok mögött van. Ezért szeretem a költészetet, szerettem az irodalomtanítást. Diákjaim dolgozatírásra készülve segítséget kértek más atyáktól. Gyanították, melyik vers fog szerepelni. Az atyák el is magyarázták nekik a versben szereplő eszméket, gondolatokat és az esztétikai, prozódiai jellemzőket, de a diákok tiltakoztak: így nem lesz jó, mert Richárd atyának nem az kell, ami a versben van, hanem ami mögötte.

Kísért-e elmenő, haldokló embereket?

Édesanyámon kívül mást nem. De végső idejét élő ember közelében többször voltam. Ott álltam egykori novíciusmesterem, Iróffy Huba atya halálos ágyánál is. Olyan emberekhez hívtak, akikkel valamikor találkoztam. Köztük olyanokhoz is, akik nem voltak vallásgyakorlók, de barátságba kerültem velük, vagy tisztelettel tekintettek rám, és a hozzátartozók úgy gondolták, örülni fog, ha találkozhat velem.

A halottakról való megemlékezés, a halottak napjának ünnepe a bencésektől indult el. Élet és halál – két külön minőségről van-e szó?

Élet nélkül nincs halál, és halál nélkül nincs élet. Idekívánkozik a Babits által megfogalmazott kérdés: „Mi van túl minden tarkaságon? / Világon, virágon, ruhákon? Lelken és testen? A semmi vagy az Isten.” (Zöld, piros, sárga, barna…) Ez a hit titka. Nem tudom, mi van odaát, de bízom abban, hogy a Szeretet vár.

Többen kalandornak gondoltak, amikor közeledtem nyolcvanadik születésnapomhoz, és úgy gondoltam, szükségem volna az élményre: rá tudom-e bízni az életemet valakire? Előbb-utóbb meg kell tennem ezt az ugrást. Hogy ez mikor következik be, nem tudom. Egy ugrást, belekapaszkodva másba, aki ezt az ugrást már megtette.

Valahol olvastam, hogy egy amerikai férfi nyolcvanadik születésnapját ejtőernyős tandemugrással ünnepelte. Arra gondoltam, nekem is vállalkoznom kellene egy ilyen tandemugrásra. Szándékomat elmondtam egyik jó ismerősömnek, aki korábban repülős volt, mire ő biztatott: ha komolyan gondolom, megszervezi nekem. Komolyan gondoltam, de hozzátettem: az ugrással ne várjuk meg a nyolcvanadik születésnapomat, hátha nem élem meg.

Az ugrás döbbenetes élményt jelentett számomra. Nem állítom, hogy nem kerített hatalmába izgalom, feszültségnek mondanám inkább, de semmiképpen sem félelemnek. Amikor kiugrottunk a repülőgépből, és a tandemernyőt még nem nyitotta ki a pilóta, kétszázvalahány kilométeres sebességgel zuhantunk, úsztunk a levegőben. Aki mellettünk ugrott, odaúszott hozzánk, kezet fogtam vele. Majd kinyílt az ejtőernyő, néma csend vett körül, s amikor földet értünk, úgy éreztem, valami óriási ajándékot kaptam. Lehetséges, hogy az ember rábízza magát valakire. S ez már nem a ráció, hanem a hit világához tartozik.