Hajnal Kitti – Kötelék

©Hajnal Kitti, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Ofra Dóra – https://www.instagram.com/ofra.dora/

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/hajnalos

Kiadja: FairBooks Kiadó és Írói Műhely, 2025

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Lajosmizse, 2025

ISBN 978-615-6681-42-3

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Mi lenne, ha különleges képességgel rendelkeznél? Szembe tudnál nézni az árnyoldalaival is?

A természetfeletti ügyekkel foglalkozó nyomozócsapat tagjait egy bevetés során támadás éri, és Ryu, aki a védelmükért felelős, eltűnik. Mivel Ren és ő egy testen osztoznak, mindenki tőle várja a válaszokat, valamint Aidentől, akihez mindkét férfit különleges kapcsolat fűzi. Rengeteg a kérdés, és a válaszokra azelőtt kell rájönniük, mielőtt még több lesz az áldozat, miközben a csapat minden tagja küzd a saját démonaival.

Aiden

bárkit és bármit képes kitörölni a létezésből, kivéve a saját érzéseit.

Ren

feleslegesnek érzi magát, mert a benne lakozó védelmező képességet csak a másik énje,

Ryu

képes igazán használni.

Nina

próbálja egyensúlyban tartani, hogy

Shelly

a kedvese és a beosztottja is egyben.

Matthew

mindenki érzelmeit tudja olvasni, kivéve az egyetlen személyét, akiét igazán szeretné.

Emily

próbál tanulni, és beilleszkedni egy világba, ami néha roppant kegyetlen.

Képesek lesznek szembenézni önmagukkal és a gyilkossal is?

LMBTQ+ urban fantasy, természetfeletti nyomozással, bonyolult szerelmi szállal és finom humorral karöltve.

Köszönet:

A kávénak.

A családomnak, mert remekül elviselik a kattanásaim.

Tirának, Vikinek és Mazsinak, mert a motivációjuk nélkül sehol sem lenne ez a történet.

Az olvasóimnak, akik mernek velem mindig újabb és újabb kalandos utakra lépni.

1.

Aiden

Aiden mély lélegzetet vett. A szél magával sodorta a tenger illatát, a magasban sokkal jobban érződött, akárcsak a kora tavaszi, enyhe csípősség, ami ellen kevésnek bizonyult a vékony bőrkabát. A kikötő mindig hűvösebb volt, mint a belvárosi betondzsungel, amit egyébként sem szeretett. Az épület tetején üldögélve, a jótékony sötétség rejtekében legalább mindenki békén hagyta.

Legalábbis majdnem.

– Mi bosszant?

– Jelenleg te.

– A tüske ellenem nem használ, ezt úgyis tudod.

Ahogy Aiden lefelé bámult, először a vörös magas sarkú került a látóterébe, majd a hosszú, harisnyába bújtatott lábak. Beletörődőn sóhajtott fel, és a zsebébe nyúlt a kicsi dobozért, amit vészhelyzetekre tartogatott. Azokra, amikor a fejében túlcsordult a zsibogás. A dobozka azonban üres volt, úgyhogy csalódottan visszadugta a zsebébe.

A tekintete újra a sikátort pásztázta. Nem kellett megerőltetnie magát, azonnal rátalált a magas, nyúlánk alakra, akit keresett. És azokra, akiket nem keresett, de vele voltak.

– Már megint a csajok a lebujból. Minden világos. – Aiden nyugtalanul szusszant. A hang ingerültre sikeredett, más biztosan feladta volna, hogy folytassa a témát, Shellyt azonban nem olyan fából faragták. – Mondanám, hogy ne vedd a szívedre, de megértelek.

– Hogyne. Ha annyira megértesz…

Aiden eddig jutott, ám elhallgatott, amint egy mintás dobozka landolt az ölében. Kívül színes, vidám pillangók díszítették, a férfi azonban tudta, hogy belül még több jókedvet rejt. Shelly halkan kuncogott.

– Kéket nem vehetsz, az eléggé hardcore neked.

Aiden nem tudta nem viszonozni a mosolyt. A nőre nézett, aztán egy sóhajjal kinyitotta a tárolót. Némi hezitálás után egy piros tűt vett ki belőle, és a csuklójához illesztette. Enyhén megremegett a szúrástól, pedig nagyon apró sebet ejtett, sosem látszott másnapra. A színes folyadék az ereibe szivárgott, és mire kinyitotta a szemét, kicsit könnyebben lélegzett.

– Érzéketlenség. Jó választás, nekem is az a kedvencem. Igaz, én a melóhoz használom. Meg amikor Nina az agyamra megy.

Aiden felnevetett. Az ölében tartott tűkre meredt, és nem állta meg a kérdést:

– Honnan van a Felejtés? Mire kell?

Shelly nem felelt, hanem kinyújtotta a kezét, jelezve, hogy kéri vissza a dobozt. Aiden azonnal visszaadta, bár sejtette, hogy nem fog választ kapni. Shelly kivett egy sárga tűt, és láthatóan ellazult a hatásától.

– Tudok ám lilát is szerezni, ha…

– Nem tenném – szakította félbe Aiden, miközben ismét lefelé pillantott. Rögtön megbánta, legszívesebben kért volna egy Felejtést is. Pedig azt sem tenné. Emlékezni kellett azokra a szúrásokra is, amik a lelkét érték a csuklója helyett.

Nem tenné. A Vágy egyébként is illegális, jobbnak látta nem faggatni Shellyt, mégis milyen kapcsolatai vannak. A fantázianevek mögött néha valódi hatás rejtőzött, ő pedig túl sokat kockáztatna. A lelkiismeretét, a barátság mellett.

Az afrodiziákumok egy része majdnem ötven éve legálisnak számított ugyan, a társadalom nagy része viszont még mindig ellene volt. Általában csak némi bódultságot, hamis boldogságot okoztak, túladagolva azonban komoly mentális kár maradt utánuk. Aident azonban ez épp a legkevésbé sem érdekelte.

– Kaphatok még egyet?

Shelly kék szeme rávillant. A nő a hajába kapott, kiszedte belőle a hajgumit, a festett vörös tincsek szabadon omlottak a hátára.

– De csak mert úgy nézel ki, mint akinek nagy szüksége van rá.

Aiden hálásan fogadta el. A légzése hamar visszatért a normális ütembe, a nyugalom szétáradt benne. Nem ringatta magát illúziókba, úgyis tudta, hogy csupán percekig tart, egészen addig, míg újra megtalálja Rent a nők gyűrűjében. A szívtipró és az olcsó lotyók. A hányinger kerülgette.

– Ryuról semmi hír?

Aiden megrázta a fejét. Shelly lágyan megpaskolta a combját, mint aki tényleg érti, mit érez, Aiden azonban lehetetlennek tartotta. Az egész túlságosan bonyolult volt ahhoz, hogy bárkinek akár halvány fogalma legyen arról, min megy keresztül.

Erőt vett magán, és újra Renre nézett. A férfi valami vicceset mondhatott, a lányok nevetéséből legalábbis erre lehetett következtetni. Aiden a dobozkára sandított, de Shelly azonnal eltette.

– Jóból is megárt a sok. Kótyagos leszel holnap.

Aiden beletörődötten fonta össze a karját a mellkasa előtt. A mozdulattól átcikázott rajta a fájdalom, a szája akaratlanul rándult meg, elárulva őt.

– Még mindig fáj a karod?

– Gyógyul – vágta rá a férfi mintegy mellékesen, pedig a bőre a savmarás után úgy nézett ki, hogy látni sem akarta. Annie hiába adott bele mindent, hogy eltüntesse, így is nyoma maradt, ráadásul a fájdalom sem múlt el, pedig a gyógyítójuk értette a dolgát.

– Hogyhogy Ryu nem tudott megvédeni?

Aiden felsóhajtott. Shelly az elevenére tapintott, mert ez volt az első alkalom, hogy Ryu elszúrt valamit, és majdnem mindannyian rámentek. Ren háta ugyanúgy megsínylette, mint Aiden karja. A legjobban mégis az aggasztotta a férfit, hogy Ryu azóta teljesen eltűnt, ő pedig továbbra sem tudott visszaemlékezni, mi történt pontosan. Mintha valaki falat húzott volna az emlékei elé, amelyet hasztalan próbált áttörni.

– Úgy, hogy ezúttal magát sem tudta. Hiába faggatsz, esküszöm, hogy nem hallgatok el semmit – felelte türelmesen, pedig már végtelenül unta a témát. Az akció óta annyiszor kellett elismételnie, mi és hogyan történt, pedig a foltok továbbra sem álltak össze kerek egésszé.

– Ren sérülése hogy van?

Shelly taktikusan visszavonulót fújt. Aiden nem haragudott a próbálkozásért, arra gondolt, talán a nő helyében ő is ugyanezt tenné. A bizalom hiánya kicsit sajgott, de a munkája során megtanulta, hogy egy kis gyanakvás néha szó szerint életet menthet.

– Nem tudom, nem enged a közelébe.

Shelly meglepettnek látszott. Arcának finom vonásai zavart ráncokba rendeződtek, mielőtt picit közelebb hajolt, hogy jobban láthassa Aident az utcai lámpa gyér fényében.

– Hogy érted, hogy nem enged a közelébe? A sebnek?

– Magának sem nagyon.

Shelly visszahúzódott, és halkan hümmögött. Ujjai rátaláltak egy felfutott szemre a harisnyáján, azzal szöszölt, a gondolataiba mélyedve. Aident egyre inkább frusztrálta a csend, mégis úgy érezte, nincs mondanivalója.

– Szerinted sejti, hogy te és Ryu. – A nő nem kérdezte, inkább kijelentette, Aiden pedig fásultan bólintott. – Azt mondja, sosem emlékszik arra, mit csinál Ryu, ha átveszi a teste felett az uralmat. Kételkedsz?

Aiden megfeszült a megfogalmazás körülményességétől. Elmerült a sejtelemben, sokadjára, a bizonyosság azonban ugyanúgy hiányzott, mint az eddigi alkalmakkor. Ha Ren hazudott erről, akkor nagyon jól csinálta.

– Azt mondja, de néha… Igen, néha kételkedem, igaz-e. Elvégre Ryu is mindig pontosan tud Ren dolgairól.

– Ez nem feltétlenül jelenti, hogy Ren hazudik. A személyiséghasadás nem egyszerű. Ryu alapból dominánsabb, mint Ren, nem csoda, ha ő tud valamit, amit tudni akar.

Aiden jól megforgatta magában Shelly szavait, mielőtt visszakérdezett.

– Arra célzol…

Elakadt. A lehetőség hiába nem először fordult meg a fejében, a megerősítés váratlanul érte, és felzaklatta. Annyiszor hessegette már el magától a gondolatot, hogy rutinná vált. Nem vágyott rá, hogy még bonyolultabbá váljon az élete.

– Igen, arra, hogy Ren egyszerűen nem akar semmiről sem tudomást venni. Évek óta a legjobb barátod, nálad jobban senki sem ismeri. Ne gyere azzal, hogy nem merült fel benned!

– Dehogynem. De most hirtelen miért…

Aiden elhallgatott. A rosszullét kerülgette, Shelly azonban kíméletlenül faggatta tovább, egyre mélyebben elültetve benne az eddig csupán lappangó gyanakvást, hogy az egészről valójában ő tehet.

– És Ryu miért most hibázott, hm? Mi történt köztetek, ami mindannyiótok szerint hiba volt?

– Apróság – préselte ki magából Aiden, Shelly azonban legyintett. A mozdulat hitetlenséget, enyhe türelmetlenséget jelzett.

– Ha az lenne, nem itt tartanánk. Persze megértem, ha nem akarod elmesélni.

Aidennek le sem kellett hunynia a szemét, hogy felidézze azt a néhány nappal ezelőtti pillanatot. Ryu ujjainak érintését az arcán, a szájáét a sajátján. Alig-csók volt, inkább csak puszi, mégis felfordult tőle minden.

– Ha nem szólal meg a telefon, valószínűleg nem apróság lett volna – ismerte el kelletlenül. Shelly mintha számított volna erre, egyáltalán nem döbbent meg.

– Mivel elég egyértelmű, mit műveltek hónapok óta, én inkább azt csodálom, hogy eddig bírtátok. De Aiden… – Shelly ismét közelebb hajolt, vörös hajkoronája oldalra bucskázott, a férfi ilyen komolynak ritkán látta. – Melyiket szereted?

Aiden szólásra nyitotta a száját, a mobilja rezgése azonban megzavarta. Hálát adott érte, mert a beszélgetés nagyon veszélyes témák felé terelődött. Nem voltak válaszai, csak kusza érzései. Mit mondhatott volna?

A kijelzőn felvillanó nevet meglátva azonnal Ren felé nézett, a férfinak azonban hűlt helye volt. Úgy tűnt, megunta a cicázást, mert most ott állt alattuk, és a telefonjával a fülén bámult felfelé.

– Tessék?

– Jössz haza, vagy majd később?

Aiden megkönnyebbült, mert ez azt jelentette, barátja ezúttal senkit sem szedett fel. Olyankor Aiden sokáig maradt az irodában, mindig újabb és újabb kifogást találva, hogy ne legyen otthon, egy szobával arrébb… A közös lakás viszont kényelmes volt, és ő egyébként sem tudta elképzelni, hogy kevesebbet lássa a férfit.

– Máris megyek – felelte. A hívás azonnal megszakadt, Aiden pedig feltápászkodott, és Shellyre mosolygott.

– Majd beszélünk.

– Aiden…

A nő hangja megtorpanásra késztette, pedig sejtette, hogy olyasmit fog hallani tőle, aminek nem örül majd. Nem fordult meg, nem nézett vissza, nem vágyott Shelly átható tekintetére.

– Hm?

– Valahogy oldd meg, mielőtt valaki szó szerint belehal.

Hiába a több emelet, Aiden hamar leért a lépcsőn. Ren mindig ilyen hatást váltott ki nála, egyetlen szavára ugrott, és már régen nem foglalkozott azzal, ez mennyire árulkodó. A közvetlen környezetében szinte mindenki kiszúrta ezt, Rent kivéve. Ő talán túlságosan természetesnek tartotta ahhoz, hogy belegondoljon, Aiden legalábbis ezzel nyugtatta magát. A férfi soha semmi jelét nem mutatta annak, hogy észrevette volna a különleges bánásmódot.

– Azt hittem, lepasszolsz Shelly kedvéért – jegyezte meg a férfi, amikor mellé ért. – Más esetében megérteném, tőled elég extrém lenne akkor is, ha nagyon dögös – kacsintott, Aiden azonban szemforgatva sétált arrébb. – Jól van na, csak vicceltem!

– Inkább engem lep meg, hogy nem vitted el valamelyik éjszakai pillangót a sikátor mögé.

– Honnan tudod, hogy nem?

– Jogos kérdés – felelte Aiden. Ez megakasztotta a beszélgetést, percekig sétáltak egymás mellett, mintha mindketten kifogytak volna a mondanivalóból. Napok óta így ment, Aident nem lepte meg, viszont annál jobban elkeserítette. Láthatatlan fal épült közéjük, és ő nem értette, miért. Lopva Renre sandított.

– Hogy van a hátad?

A férfi megvonta a vállát, amitől apró fintor suhant át az arcán, egyúttal a választ is megadva. Aiden csak azelőtt látta a sérülést, hogy lehámozták volna barátjáról a felsőjét, de azt pontosan tudta, hogy súlyos. Ráadásul ő is ízelítőt kapott a savból, így első kézből tapasztalhatta meg a hatását. Azt azonban azóta sem sikerült megértenie, hogyan történt, túl gyorsan zajlottak körülötte az események.

– Sajnálom.

– Mit? – Ren értetlenül fordult felé, Aiden pedig akkor döbbent rá, hogy kimondta, amire gondolt. Mivel úgysem volt visszaút, folytatta.

– Hogy elbambultam. Az én hibám.

Ren haragosan szusszant, de nem szólt semmit. Aiden jobb szerette volna, ha hibáztatja, mert ezzel a csenddel nem tudott mit kezdeni. Újra megpróbálta felidézni azt az estét, az emlékei azonban továbbra is homályosak voltak.

– Nem értem, hogy kerültél oda. Mármint Ryu hogy került oda –magyarázott tovább, hogy megtörje köztük a némaságot. – Sosem avatkozik közbe, távolról véd, fogalmam sincs…

– Aiden. – Ren hangjába ingerültség keveredett, de nem nézett rá, csupán félbeszakította. – Az én voltam. Annyit láttam, hogy veszélyben vagy, és nem gondolkodtam. Elfelejthetnénk? Én nagyon szeretném végre lezárni a témát. Az pedig, hogy a védelem miért nem működött, számomra éppúgy rejtély, mint számodra. Majd megkérdezed Ryut. Valamikor.

– Vissza fog jönni?

– Hagyjál már békén!

Ren megszaporázta a lépteit. Aiden a hátát figyelte, a tartása árulkodott róla, hogy a bőr valószínűleg feszül, Aiden viszont nem merte tovább folytatni a témát. Ren viszonylag ritkán veszítette el a türelmét vele szemben, semmiképp sem akarta magára haragítani.

Tisztes távolságból követte barátját, míg az lenyugodott annyira, hogy lassítson és bevárja. Hagyta, hogy a munkáról fecsegjen, hallgatta a hangját, és szokás szerint beérte ennyivel. A lakásba érve Ren is elhallgatott, szótlanul, odafigyelés nélkül hajította a fogasra a kabátját, Aiden elmosolyodott, amikor látta, hogy nem hibázta el.

– Kérsz egy teát?

Aiden követte Rent az apró konyhába, és nézte, ahogy a férfi feltölti a vízforralót, majd kiveszi a bögréket és a teásdobozt a szekrényből. Amikor megismerte, meglepte, hogy ugyanúgy filtereket használ, mint bárki más, pedig a szülei teaházat vezettek pár várossal arrébb.

– Leveheted a kesztyűt, itt már nem érhet hozzád senki – mondta Ren, amikor egy pillanatra felé fordult, és meglátta, hogy a fekete bőr még mindig a bal kezén van. Aiden összerezzent. Maga sem értette, miért hezitál, mielőtt ledobja magáról a kesztyűjét. Talán mert Ryu… nos, ő néha igenis hozzáért. Ren viszont nem fog.

– Elfelejtettem – szabadkozott esetlenül.

– Tele vagy szúrással. Fájdalomcsillapító? – érdeklődött Ren semlegesnek tűnő hangon, ő viszont ismerte annyira, hogy sejtse, haragszik.

– Afrodiziákum. Tudod, hogy nem élek igazi tudatmódosítóval.

– Nekem már ezek is azok.

Aiden nem reagált. Megértette Rent, az ő agya amúgy is külön esettanulmányt érdemelt, hiszen nem elég, hogy különleges erővel bírt, csak az egyik énje tudta igazán használni azt. Ráadásul egészen a ráébredésig nem volt semmi gond, élte az átlagosnak hitt életét, mielőtt kettészakadt volna a tudata.

– Miért nézel?

Aiden riadtan döbbent rá, hogy barátján felejtette a tekintetét. Zavartan kutatott valamiféle mentség után.

– Fáradt vagyok, elbambultam.

Elvette a felé nyújtott bögrét, megkavarta a tartalmát, és belekortyolt. A tea átmelegítette, akaratlanul elmosolyodott.

– Hiányzik?

– Hm? – értetlenül pillantott Renre, a tekintete rövid időre foglyul ejtette, mielőtt a férfi elfordította a fejét.

– Ryu.

Ren a bögréjébe bámult, az arca megfejthetetlennek tűnt Aiden számára. Ez a bezárkózás nem volt megszokott közöttük, és ő félt attól, mindez mit jelenthet. Ráadásul barátja egy végtelenül bonyolult kérdést tett fel neki.

– Erre mit mondjak? Igen, hiányzik.

– Melyikünket bírod jobban?

Aiden szemöldöke gondterhelt ráncba szaladt. Ismét megengedett magának egy óvatos pillantást Ren felé. A férfi finom vonásai mindig is elbűvölték, az amerikai és japán szülők génjei tökéletesen keveredtek benne, mintha mindenből a legjobbat kapta volna. Mindehhez magas volt, szálkás, és elbűvölően tudott mosolyogni. Ráadásul Aidenen kívül kevesen ismerték annyira, hogy tudják, a természete viszont néha meglehetősen nehéz.

– Nem tudnék választani – motyogta végül Aiden, hosszú hatásszünetet követően. Ren szája apró mosolyba szaladt.

– A többiek szerint nagyon közel álltok. Aggódsz, hogy többé nem kerül elő?

Aiden húzta az időt. Kortyolt a teájából, megnyalta utána a száját. Gyümölcsös, állapította meg, de nem bírta kitalálni idegességében, milyen ízű pontosan. Hallgatnia kellett. Nem árulhatja el az érzéseit, különben sem mondhatja, hogy Ryuval a kapcsolatuk olyan irányba fordult, amire Rennel esélye sem lenne.

– Mit szeretnél hallani?

Ren döbbenten hőkölt hátra. Aiden azonban egyenesen a szemébe nézett, mielőtt megismételte a kérdést:

– Mit szeretnél hallani, Ren? Te szeretnéd, hogy visszajöjjön? Kin múlik?

Ren elszakította a tekintetét, és halkan szuszogott. Lehúzta a bögréje tartalmát, majd óvatosan, lassan a konyhapultra helyezte. Mintha azzal, hogy rosszul teszi le, és összetörik, talán mást is kockáztatna.

– Nagyon rég nem láttam rajtad kesztyűt.

Aident meglepte a témaváltás. Automatikusan felemelte a kezét, összeszorította a tenyerét. Ren azonban tovább faggatta, és bár Aiden tudta, hogy terelés, tehetetlennek érezte magát.

– Nem bízol magadban? Miért?

Mintha láthatatlan üvegszilánkokra tévedtek volna. Aiden összeszedte minden erejét, kényszerítette magát, hogy ellazítsa az izmait.

– Valaki hibázott legutóbb, és biztosra veszem, hogy én voltam. Miért vetődtél elém? Miért nem tudom felidézni?

Ren makacsul hallgatott, Aident pedig bántotta, hogy belőle sem szed ki semmit. Ez tovább mélyítette a lelkiismeret-furdalását. Az ujjaival játszott, begörbítette őket, majd elernyesztette, mielőtt a kesztyűért nyúlt. Ren azonban elorozta előle.

– Tökéletesen ura vagy.

– Legalább te biztos vagy benne – morogta Aiden, de mielőtt megakadályozhatta volna, Ren elkapta a csuklóját. A meglepetéstől kiszorult a levegő a tüdejéből, az izmai megfeszültek a szorításban. – Mit…

Nem tudta végigmondani. Ren tenyere összesimult az övével, riadtan próbálta elrántani.

– Tökéletesen uralod – ismételte Ren. Aiden a szívverésére figyelt, az ereje fenyegetésére. Visszafogta. Ren mosolyogva engedte el. – Velem ellentétben, te képes vagy használni a saját erőd. Mondd meg nekem: én minek vagyok egyáltalán?

– Ren…

– Nektek Ryu kell. Mégis ő tűnik el, engem meg itt hagy a pácban a gyáva rohadék, és fogalmam sincs, miért. Te beavatsz?

Aiden mély levegőt vett, lassan kifújta. Ren elengedte, szótlanul álldogált mellette, és hiába csupán centik választották el őket, a távolság mintha kilométereket nyúlt volna. Ren végül halkan felnevetett.

– Jó éjt! – vetette oda, majd magára hagyta Aident. A férfi egy darabig megilletődötten bámult utána, aztán ismét felvette a cipőjét, és lement a boltba, hogy feltöltse a készleteit. Általában teljesen megelégedett a legálisan kapható afrodiziákumokkal, sosem vágyott hosszabb, komolyabb hatásra, az ilyen alkalmakat kivéve, amikor azt kívánta, bár egy egész estére kivesznének belőle az érzések. Elvégre Ren úgyis leszúrta a tűnyomokért, akkor mit árthat még néhány?

2.

Shelly

Shelly neheztelve moccant meg. A szemét nem nyitotta ki, dacosan csukva tartotta, akkor is, amikor a rezgés elhalt, és felcsendült Nina cseppet sem álmosnak tűnő, határozott hangja.

– Roberts.

Shelly fülelt, de ha nem tette volna, akkor is eljutnak hozzá a beszédfoszlányok az éjszaka csendjében. Így viszont megkímélte Ninát attól, hogy el kelljen ismételnie, amit hallott.

– Biztos vagy ebben?

Érezte, hogy Nina mocorog, a takaró arrébb csúszott, ahogy kibújt alóla, és felült az ágyban. Shelly számolta a másodperceket, amiket még nyugodtan tölthet. Nehéz nap után feküdtek le, de szokás szerint ismét felverték őket. Így jár, akinek a munkája minden, csak nem hétköznapi, ő legalábbis sokszor ezzel nyugtatta magát.

– Mindjárt megyek.

Shelly számára ez volt a varázsszó. Azelőtt helyezte a padlóra a talpát, hogy Nina lendületet vehetett volna, és bőven ajtón kívülre ért, mire letette a telefont. A konyhába sietett, gyorsan elindította a kávéfőzőt, és amíg lefőtt az adag, megmosdott, sőt félig felöltözött. Nina szintén ekkor került elő, már blézert viselt, és a fülbevalóját kapcsolta be, miközben leült a reggelizőasztalhoz. A lakás két külön fürdővel rendelkezett, hogy ne zavarják egymást, ha kétfelé hívja őket a sors. Túl sokszor fordult elő, hogy rutinná váljon, félelmetesen gyorsan készültek el, ha riasztást kaptak.

– Valahogy elő kell kerítenünk Ryut, és rávenni a srácokat, hogy visszamenjenek a házba. Ha így az ölünkbe pottyant az ügy, nem vehetik el. Tudod, mennyit jelent ez nekem. Nem szedhetnek le róla ismét – hadarta két korty fekete között Nina, a homloka gondterhelt ráncba szaladt. Shelly arra a kezére tette a tenyerét, ami az asztalra simult, hogy megnyugtassa.

– Már nem az az ember vagy, akit csak úgy félreállíthatnak.

Nina azzal a mosolyával ajándékozta meg, amit rajta kívül kevesen láthattak. Hamarosan azonban elkomorult,és Shelly tudta, hogy gondolatban messze jár. Megvárta, míg visszatalál hozzá, ismét rápillant, azután tette fel neki a következő kérdést.

– Biztos vagy benne, hogy tudjuk ezt kezelni?

Nina megrázta a fejét, Shelly pedig aprót bólintott. Elhúzta a kezét, felkelt, kivett két brióst, és bedobta a mikróba. Tudta, ha nem reggeliznek, valószínűleg este lesz idejük bármit is enni, jobb esetben.

– Michelle csapatával együtt jók leszünk. Nem hinném, hogy van bárki is, aki alkalmasabb. Ha mi nem tudjuk megoldani, senki sem. Közben emberek fognak meghalni, mi pedig bután figyeljük az eseményeket? Ez nem ránk vallana – mondta, mire Nina halkan felnevetett. Kitolta a széket maga alól, Shellyhez lépett, nekitámaszkodott a hófehér konyhapultnak. Úgy tűnt, a közelség megnyugtatja, pedig egymáshoz sem értek egészen addig, míg Shelly a vállának nem döntötte a fejét. Vörös tincsek keveredtek a szőke hajszálak közé, lágy kavalkádot alkotva. Egy darabig egyikük sem szólalt meg, végül Nina sóhajtva nyúlt a telefonjáért.

– Összehívom a csapatot. Muszáj szétnézni a környéken, körbekérdezni, míg viszonylag erősek a jelek. Michelle-ék bedrótozták és figyelik a helyszínt, de én saját tapasztalatokat akarok.

– Rendben – felelte Shelly. Kivette a frissebbé varázsolt briósokat, és tányérra tette őket. Nem ültek asztalhoz, egymás mellett álldogálva ettek. Nina vajat kent az övére, Shelly lekvárral dobta fel a sajátját. Végül ismét Shelly törte meg a csendet.

– Rennel viszont továbbra is légy óvatos! Tegnap végre elkaptam Aident egy kis nyugodt beszélgetésre, és azt mondta, őt is kizárja. Valami tényleg nagyon nem stimmel.

Nina hümmögve harapott az ételébe. Még nem nyelte le a falatot, amikor válaszolt.

– Lehet, hogy ő zárta el Ryut.

Shelly felidézte Ren korábbi viselkedését, és egyáltalán nem tartotta valószínűnek ezt a lehetőséget.

– Nem hinném, hogy képes rá.

– Az aktája nagyon beszédes erre vonatkozóan – vágta rá Nina, mire Shelly vetett rá egy jelentőségteljes pillantást, a hangjába nem kevés neheztelés vegyült.

– Utálom, hogy nem engedsz belenézni.

– Tudod, hogy nem tehetem. Így is sokkal nagyobb rálátásod van olyan dolgokra, amikre nem szabadna – válaszolta Nina sóhajtva. Rengeteg szabályt hágott át a kedvéért az évek folyamán, de Shelly tudta, hogy egyáltalán nem bánja. Akadtak azonban határok, amiket sosem lépett át, és ezt Shelly igyekezett tiszteletben tartani, pedig úgy érezte, sokkal előrébb lennének, ha több információja lenne. Kettejük közül ő kezelte jobban az embereket.

– Hívom Emilyt, a srácokat intézd te – váltott témát, és visszament a hálóba. A mobilja halkan búgott, örökkévalóságnak tűnt, amíg Emily halk, álmos hangját meghallotta. Mire végzett, Nina a szoba ajtajában támaszkodott, jelezve, hogy rá vár, miközben újabb hívást indított.

3.

Aiden

Aiden telefonra ébredt. A szemét ugyan még nem nyitotta ki, a kezével azonban rögtön a mobil után tapogatózott. A csengőhangból tudta, hogy az alvásnak lőttek, de a készülék elhallgatott, mielőtt megtalálta volna. Félálomban felült, hogy megkeresse, az ajtón azonban ezzel egy időben hangosan kopogtak.

– Ébren vagyok – szólt ki. Ren azonnal benyitott.

– Mennünk kell.

– Igen, sejtettem – ásította Aiden. Automatán tette a dolgát: ledobta magáról a takarót, felkelt, és a széken fekvő nadrágjáért nyúlt. Mire elkészült, a fürdőben árnyalatnyit felfrissült, Ren a bejáratnál ácsorgott.

Csendesen, gyalog tették meg az utat a főhadiszállás felé. A kétszintes épület kifejezetten komornak hatott a kora reggeli szürkeségben. Az utca kihalt volt, bár Aiden rögtön tudta, hogy nem ők érkeztek először, mivel Nina és Matthew kocsija a bejárat előtt parkolt. Emily általában buszozott vagy valamelyikük felvette útközben, Aiden ezúttal az utóbbira tippelt. Ren egy időben rengeteget ugratta a lányt azzal, hogy biztosan seprűvel jár, Emily nyugalmát azonban egyszer sem sikerült megingatnia. Ahogy a bugyuta becenevekkel sem, amiket kitalált neki.

A városban jelenleg két csapatuk működött, mindkettő saját területtel, saját házzal rendelkezett, ez már akkor is így volt, amikor Aiden néhány éve idekerült. Nina ezt a biztonsággal magyarázta, ám mind gyanították, hogy ez csupán féligazság. Így viszont ritkán keresztezték egymás útját, nagyobb bevetéseket kivéve, ahol minden erőre szükség lehetett. Szerencsére kevésszer akadt, ráadásul kicsiben könnyebben maradtak inkognitóban. Az átlagemberek ugyanis nem sokat tudtak a csapatok létezéséről, amennyi pedig kiszivárgott, leginkább az izgatott pletykákat táplálta. Bár a sajtó a kezdetekkor folyamatosan a sarkukban loholt, az érdeklődés viszonylag hamar elcsitult. A társadalom ugyanúgy kezelte őket, mint a boszorkányokat, a legtöbbjük akkor sem hitt volna bennük, ha előttük használja az erejét.

Ez volt az első eligazításuk a legutóbbi, balul elsült akció óta. Aiden arra tippelt, a másik csapat találhatott valamit, hogy rájuk is hirtelen ismét szükség lett. A szűk csapaton kívül ilyen esetekben rendszerint a gyakornokokat is behívták, egyrészt, hogy tanuljanak, másrészt, mert addig ők másra koncentrálhattak. Általában Shelly és Nina foglalkozott a tanoncokkal, vagy esetenként, ha a tehetség azt kívánta, Annie, a többieknek ritkán akadt velük dolga. A legtöbbjük úgyis irodista vagy Figyelő lett végül, nem valamelyik akciócsapat tagja. A legutóbbi, aki közéjük került, Emily volt, annak is lassan egy éve. Kevesen vállalták, hogy veszélynek tegyék ki magukat, általában beérték azzal, hogy megtanulják kezelni az erejüket, hogy senkinek se tűnhessenek fel. Shelly erre mondta mindig, hogy az emberek jobban szeretnek a szürke többséghez tartozni. Most azonban csak ők voltak jelen.

Egész úton Rent leste, arra várva, mikor tűnik fel Ryu. Amikor azonban beültek a terembe, és semmi sem változott, Aiden elbizonytalanodott.

– Ren?

– Igen?

Ren fáradtnak látszott. Persze Aiden megértette, hiszen nagyon kevés alvás után ugrasztották ki őket az ágyból, de barátjánál ez mintha mélyebben gyökerezett volna. Aiden száján akarata ellenére szaladt ki a következő kérdés:

– Jól vagy?

– Nem! – vágta rá Ren, magához képest határozottan dühösen. – Mit gondoltál, pompásan vagyok?! Azt sem tudom, mit kezdjek a helyzettel, hogy minden egyes rohadt mozdulat fáj, Ryu pedig sehol!

Aiden gyorsan a karjára tette a kezét, hogy csitítsa. A teremben mindenki elhalkult, még Nina is. A nő összefonta a karját a mellkasa előtt, és úgy nézett rájuk, hogy Aiden legszívesebben lejjebb csúszott volna a széken.

– Amúgy is beszédem van veletek, addig ti nem mentek terepre.

– Tessék? – Aiden még fel is állt a helyéről. – Én sem? Hiszen azt mondtad, megbolondultak a számok a területen. Akkor hogyan…

– Michelle-ék egyelőre kézben tartják a helyzetet, nem sok esély van rá, hogy ismételt támadásról legyen szó. Oké, srácok, menjetek, mindenki úgyis tudni fogja a dolgát – hordozta végig a nő a tekintetét a termen, mielőtt újra Aidenékre pillantott. – Ti pedig gyertek közelebb!

Matthew és Emily szó nélkül kimentek. A beköszöntő csend szinte üvöltött. Aiden lopva Renre sandított, aki kissé görnyedten ült, fejét ugyan lehajtva, ám a dac tisztán tükröződött az arcán. Mivel egyikük sem mozdult, végül Nina lépett közelebb, és leült hozzájuk.

– Elég sok időt adtam. Mi történt valójában? A többiek a káoszra érkeztek, és találgatnak. Megérdemeljük, hogy beavassatok, ugye?

Aiden értette a fenyegetést, ahogy azt is, hogy nem csupán Nina követeli a válaszokat. Csakhogy neki még mindig nem voltak.

– Tényleg fogalmam sincs. Mindent elmeséltem, amit tudok.

Nina mély lélegzetet vett, lassan kifújta. Látszott rajta, hogy ha más fából faragják, most ordítana velük.

– Akkor foglaljuk össze együtt, jó? – szólalt meg, Aiden pedig roppantul irigyelte az önuralmát. – Riasztást kaptunk. Elsőnek értetek oda. Eddig rendben, igaz?

– Igen.

– Mit láttatok a helyszínen?

Aiden nagyon igyekezett pontosan visszaemlékezni. Bár csupán néhány nap telt el, nehezére esett.

– Családi ház. Két szint, alul minden csupa vér – kezdett bele. A gyomra ismét felkavarodott, pedig az évek alatt szép rutint szedett össze a csúnya látványok kezelésében.

– Miért mentél fel Ryu nélkül az emeletre?

Aiden megrázta a fejét, Nina pedig a vállára tette a kezét. Kecsesen, mégis súlyként nehezedett rá.

– Nem szívesen másznék be a fejedbe. Tovább!

Aiden lehunyta a szemét. Ő is utálta a gondolatot, de be kellett látnia, hogy egyedül nem fog boldogulni.

– Segíthetsz.

A főnöke ereje lágyan, ellenállás nélkül lepte el. Mintha a bőre alá csusszant volna, láthatatlanul, erőszakmentesen. Újra látta maga előtt azt az átkozott előszobát, a baljós lépcsőt, hallotta a sikolyt odafentről.

– Valaki sikoltott – suttogta, a lábai azelőtt mozdultak, hogy tudatosult volna benne.

– Hol volt Ryu?

Az emlék kiszélesedett, és bár Aiden nem fordult meg, mert akkor sem tette, most szinte látta, hogy Ryu a háta mögött áll, néhány lépésre. A férfi keze remegett, ahogy felé nyúlt, Aiden pedig attól félt, szanaszét szakad a feje a beléhasító fájdalomtól.

– Aiden, kizársz!

Nina hangja csak úgy csattant, Aiden teljes testében megrázkódott tőle. Mélyeket lélegzett, küzdött a hányingerrel. Az emlék folytatódott, ő felfelé indult a lépcsőn.

– Maradj, valami blokkol.

Aiden biztosra vette, hogy akkor nem hallotta Ryu szavait. Most, tiszta fejjel érzékelte azt is, hogy utánakiált, a lépteit, amint utánarohan, miközben újra és újra szólongatja. Ismét leterítette a fájdalom, ahogy a karja megsérül, még úgy is, hogy Ryu ellökte, és a testével próbálta védeni. Vagyis Ren. Ren azt mondta, ő volt…

– Aiden? Aiden!

– Mennyire piszkáltál bele a tudatába?!

– Alig!

Aiden nagyon lassan eszmélt, a hangok összemosódtak körülötte. Nem tudta, hogyan került a székről a földre, egyébként is az érdekelte, hogy szétrobban a feje, a torkát kaparja valami…

Épphogy arrébb tudott mászni, a közeli szemeteshez, mielőtt öklendezni kezdett. Mivel nem reggelizett, semmi nem volt a gyomrában, így vizet és epét hányt. Lihegve mászott arrébb, átölelte a karjával a térdét.

– Miért nem hallottam, hogy Ryu nem tud megvédeni? – préselte ki magából, bízva abban, hogy Nina érti, mire gondol. A nő azonban csendbe burkolózott. Aiden megszeppenten nézett fel rá. – Nina?

– Kiderítjük, ki blokkolta az erőtöket.

– Az én fejembe nem nézel bele, most szólok – figyelmeztette Ren, mire Nina neheztelve felé fordult.

– A tiedbe nem is mernék. Lehet, hogy egyikünk sem jönne ki onnan.

Ren állkapcsa megfeszült, a tekintete nem sok jót sugallt. Aiden azon kapta magát, hogy felkel, és kettejük közé áll.

– Ez szemét volt. – Ren hangja szinte metszett, Nina azonban meg sem rezzent. Elsimított egy szőke tincset a szeme elől, és megigazította sötétkék blézerét, nem törődve Ren dühével.

– Hol van Ryu?

– Nem tudom! – Ren már kiabált. Az ajtóban Shelly tűnt fel, nekitámaszkodott, de senki sem tudta, miért jött vissza, és épp senkit nem is érdekelt. Nina intett neki, hogy maradjon, ahol van, legalábbis Aiden arra tippelt, azt jelenti a karmozdulata.

– Talán a hipnózis segíthetne.

– Nem piszkáltok bele az agyamba! Abból egy életre elegem volt! És különben is… arra nem gondoltok, hogy talán jobb így nekem? Ahogy Ryu feltűnt, úgy… – Itt Aidenre nézett – úgy el is tűnik. Majd kerestek valaki mást helyettünk.

Aiden lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy a férfi elviharzik. Lerogyott a korábbi székre, fáradtan, kifacsartan. Pihenésre vágyott, Nina ereje kivette a maradék energiáját.

– Azt meséld el még, miért van rajtad a kesztyű.

Aiden a kezét bámulta. Világéletében balkezes volt, aztán tizenhét évesen kénytelen volt megtanulni, hogyan használja helyette a jobbat, ha nem akart mindent megsemmisíteni, amihez hozzáért. Nehezére esett bevallani, hogy ugyanott tart, mint korábban.

– A kedvenc poharam múlt idő. És ha esetleg foglalkoztatott, mi történt az egyik díszpárnával a pihenőben…

Nina felsóhajtott, majd röviden bólintott.

– Ren ereje Ryu. A pajzs, amit maga és mások elé tart. Sehol sincs. A tiéd a pusztítás, és ezek szerint nem uralod? A baj nagyobb, mint hittem. Mi történt még?

– Aiden, talán el kellene… – kotyogott közbe Shelly, de a férfi pillantása elnémította. Ninának azonban ennyi épp elegendőnek bizonyult, hogy összerakja a képet.

– Jó, mostantól tényleg őszinteséget kérek! Mi történt köztetek?

– Ennek semmi köze…

– Akkor sem, ha valamelyikőtök belehal? – szakította félbe Nina, ezúttal türelmetlenül. – Összejöttetek? Ren rájött?

– Nem… – Aiden frusztráltan a hajába túrt. Mintha kivégzőbizottság elé csöppent volna, pedig Nina sosem volt vérmes vezető. Persze Aiden értette. Megértette. Csakhogy a helyzettel ő maga sem tudott mit kezdeni.

– Melyik nem? Hidd el, a legkevésbé sem érdekelne a szerelmi életetek, ha nem mennétek rá épp!

– A fenébe is! – Aiden felpattant. – Egy csók volt, jó? Ezt akartátok annyira hallani? Aztán érkezett a riasztás, kimentünk megnézni, mi a helyzet, mielőtt tisztázhattuk volna, voltaképp mi is… – Aiden elhallgatott, néhány másodperc szünetet tartott, hogy összeszedje magát. – Ren azt állítja, ő ugrott elém. Az emlékből viszont tudom, hogy Ryu ott volt, közvetlenül a támadás előtt. Ő nem adja csak úgy át az irányítást Rennek, terepen pedig végképp nem! Nem tudom, hol van! Nem tudom, mi történt! Mit akartok még tőlem?!

A végére már üvöltött. A szavak, mint a forró láva törtek fel belőle, a nyomukban csend támadt.

Visszazuttyant a helyére.

– Jobb? – érdeklődött Nina kedvesen. – Mindketten pattanásig vagytok feszülve. Az erőtök és az emlékeitek kuszák.

– Nina.

– Tudom a dolgom, köszönöm – pillantott Shellyre a nő, majd leguggolt Aiden elé, hogy a férfi szemébe nézhessen. – Hat éve volt egy kísértetiesen hasonló eset. A csapat támadó erejét iktatták ki először. Meghalt. A védelmezője azóta is kómában van. A csoportot rá két hónapra feloszlatták, onnan kerültem ide. Ren erről nem tudhat.

Aiden szája kiszáradt. Ismét egy titok.

– Miért nem?

– Mert a saját erejét sem viseli el. Megfutamodna – felelte Nina, Aiden azonban nem fogadta el a magyarázatot.

– Szerintem joga van hozzá.

Nina felegyenesedett. Lesimította a szoknyáját, tett néhány nyugtalan kört a terem közepén. Aiden sosem látta ennyire gondterheltnek, pedig akadtak kifejezetten rázós eseteik vagy csúnya sérüléseik. Igaz, sosem olyan, amiből a gyógyítójuk pár nap alatt ne tudta volna kiszedni őket. Eddig.

– Mit javasolsz?

Nina széttárta a kezét, de megállította magát, mielőtt újabb kört futott volna.

– Menjetek vissza, nézzetek körül! Vigyétek magatokkal Matthew-t és Emilyt, hogy fedezzenek. Ha bármi furcsa dolgot tapasztaltok, bármi emlék felszínre tör, akármi, hívjatok! – sorolta, bár Aiden érzett rajta némi tanácstalanságot. Egy fontos dolgot mindenképp tisztázni akart, pedig előre sejtette a választ.

– Megtaláltátok az eltűnt nőt?

Nina megrázta a fejét. Megigazította előbb a haját, majd a blézerét, aztán rajtakapottan engedte le a kezét, és Aiden látta, amint Shellyre sandít. A hangja furcsamód nem tükrözte azt az idegességet, amit a mozdulatai.

– Mint akit a föld nyelt el. Én is hallottam azt a sikítást, amit te. A házból nem jött ki. Talán még egyben megtalálhatjuk, nem szabad feladni.

– Áltatod magad – vetette oda Aiden, mielőtt felkelt, hogy Ren után indulhasson. Nina azonban utána szólt.

– Ryu is előkerül. Ha rájössz, a saját erődet hogyan hozd helyre, talán közelebb kerülünk.

Aiden nem felelt, nem is fordult meg. Elslisszolt Shelly mellett, diszkréten elvette tőle a dobozt, amit a nő az oldala mellett tartott, és megjutalmazta érte egy mosollyal. Shelly mindig tudta, hogyan dobja fel az embert. Éjjel úgyis csak a leggyengébbet tudta beszerezni, szóval örült a potyának.

A tetőig meg sem állt. Leült az épület szélére, előszedett egy tűt, de csak a második után érezte, hogy visszatér belé a nyugalom. Hátradőlt, a beton hidegen terült el alatta, de nem bánta. Épp Ren keresésére akart indulni, a szerencse azonban mellé szegődött. Azonnal felismerte a szürke cipőt, ami megállt mellette.

– Bocs, ha téged vettek elő, miután leléptem. Nem vagyok jó stresszhelyzetben.

Aident meglepte Ren bocsánatkérése. Felült, a zsebébe süllyesztette a dobozt, és lefelé bámult. A nap lassan kúszott fel az égre, ilyenkor még annyian sem jártak erre, mint máskor. A szemközti klub is zárórára készült, Aiden gyorsan felkelt, nehogy Ren kiszúrja a távozásra készülő lányokat. Aztán megtorpant, amikor rádöbbent, mit művel. Megszédült a mozdulattól, Ren automatikusan kapta el.

– Jó lenne, ha nem kellene folyton megmentenem. Nem az én dolgom.

– Igazság szerint a tiéd is – vágott vissza Aiden meggondolatlanul. Ren felmordult, és elengedte a kezét.

– Akkor tekinthetjük úgy, hogy halott vagy.

Aiden épp távolabb lépett az épület szélétől, de ezt hallva lefagyott. A válla fölött hátrafelé bámult, majd a lába alatt elterülő kavicsokra pillantott. Sosem értette, miért van tele velük a tető, most viszont kapóra jöttek. Felvett egyet, feldobta, elkapta, majd Ren felé hajította. A férfi reflexből kapta el.

– Ha felém dobod, szerinted a kavicsot tüntetem el, vagy téged? –kérdezte Aiden. Rent érezhetően meglepte, mert nem mozdult, hanem némán meredt rá. Aiden nem haragudott, amiért hezitál, de barátja néhány lélegzetvételnyi idő után felemelte a kezét.

– Akkor le a kesztyűt!

Aiden lehunyta a szemét, miközben teljesítette a kérést. Koncentrált, próbálta meggyőzni magát arról, hogy Rennek nem ártana. Véletlenül sem.

– Talán nagyobb célpont kellene – bizonytalanodott el, Ren azonban halkan felnevetett, mielőtt megcélozta a kaviccsal. Aiden felszisszent, amikor eltalálta.

– Ne légy már ilyen kishitű! Menni fog!

Aiden az oldalához kapott, amikor a második kavics becsapódott. Ren frusztráltan dobta mellé a következőt.

– Most direkt csinálod? Én bízom benned. Bízhatnál magadban te is!

– Ez nem olyan könnyű!

– Dehogynem!

– Ó, igen? – Aiden hátrálni kezdett, Ren szeme pedig hatalmasra tágult. – Akkor védj meg az eséstől!

Ren nekilódult, és visszarántotta az épület széléről. Dühösen taszította arrébb.

– Ezzel ne játssz! Felőlem akár halálra is zúzhatod magad, akkor sem tudok segíteni! Elment az eszed?!

Aiden épphogy elkerülte, hogy elessen. Nem mert Renre nézni, sejtette, hogy túlfeszítette a húrt.

– Gondoltam, talán… – Inkább nem mondta végig, hanem legyintett. Ren megvetően felnevetett.

– Gondoltad, ha közvetlen életveszélybe kerülsz, majd előbújik? Ha elfelejtenéd, közvetlen életveszélyben hagyott ott!

– Biztosan nem szándékosan! – vágott vissza Aiden. – Vissza kell mennem terepre, és nem szeretnék új partnert! Nem tudom elképzelni, hogy mással… – Ismét elharapta a mondatot, mielőtt minden frusztrációját Renre zúdítaná, és inkább témát váltott. – Nina kérte, hogy nézzünk vissza a házba. Szükségem van rátok. Rád is.

– Ja, papírmunkában verhetetlen vagyok – válaszolta Ren, a hangulat azonban némileg helyreállt köztük, Aiden pedig már ezért is hálás volt.

4.

Nina

– Túl kemény voltál.

Nina szája vékony vonallá préselődött, a karját lassan keresztbe fonta a mellkasa előtt, és tüntetőleg nem nézett Shellyre. Nem érezte úgy, hogy hibázott, mégis Shelly akárhányszor ilyesmire utalt, ő automatikusan vetett számot a tetteivel. Amikor erre rádöbbent, előfordult, hogy dacból sem ismerte el az igazat.

– Néha többet segít, ha drasztikus vagyok – felelte határozottan. Ügyet sem vetett arra, hogy Shelly úgy ismeri, mint a rossz pénzt.

– Így is teljesen szét vannak esve – hívta fel a figyelmét a nő a nyilvánvalóra, amitől Nina még türelmetlenebb lett.

– Látom.

– Az emlékkel tisztább lett valami? – érdeklődött Shelly nyugodtabb, engesztelő hangon. Elvette vele a mérge egy részét.

Nina felsóhajtott, és végre lazított a testhelyzetén. Leengedte a karjait, céltalanul maga mellett lógatta őket. Shelly taktikusan nem ért hozzá, érzékelte a távolságot, amit ilyenkor tartott. Esetenként végtelenül utálta a tényt, hogy egyben kollégák is. Amikor kinevezték, rettegett tőle, hogy a féltékenység közéjük áll, Shelly azonban sosem akart vezető lenni. Ő gondoskodni akart, támogatni, ahogy mindig is tette.

– Az, hogy nem hazudnak. Tényleg kusza, ami történt. Érthetetlen – ismertette Nina, amire jutott, de Shelly mintha pontosan ilyesmit várt volna.

– Nem hitted, hogy hazudnak – jelentette ki, mire Nina akaratlanul elmosolyodott.

– Nem, valóban nem, de ki kellett zárnom.

Shelly bólintott. Nem tört pálcát felette, elfogadta a döntését, és Nina nagyon becsülte benne, hogy a legtöbb túlfeszített helyzetben megőrizte az objektivitását, miközben mégis figyelt a körülötte lévőkre. Ahogy most is.

– Akkor mi nem hagy nyugodni?

Nina úgy érezte, mintha az imént elillant feszültség villámgyorsan visszaköltözne a tagjaiba. Többször nekifutott, de a szavak cserben hagyták, ettől pedig még frusztráltabbá vált.

– Képtelen vagyok megfogalmazni. Aiden viselkedése furcsa az emlékben. Miért nem hallotta meg Ryut? Mintha megsüketült volna, úgy ment előre. Mintha mágnes vonzotta volna. Semmi értelme az egésznek. Valamit nem veszünk észre – öntötte Shellyre az aggodalmát.

– Ki fogjuk deríteni.

– Legalább te optimista vagy.

Shelly óvatosan a hátára tette a kezét. Nem simogatta, az ujjai meg sem mozdultak, a támogatás azonban jólesett Ninának. Amikor attól tartott, túlnőnek rajta a feladatok, Shelly mindig remek érzékkel vett le a válláról terheket. Alkalmanként csupán annyival, hogy mellette állt.

– Velük akarsz menni?

– Nem.

– Félsz? – Nina hallgatott, de a csendje sokkal beszédesebb volt, mintha szavakat használt volna. Shelly óvatosan bánt vele, mintha porcelánbaba lenne, a súlyok alatt bármikor eltörhetne. Nina néhanapján gyűlölte, hogy ennyit kellett egyensúlyoznia. – Teljesen rendben van, ha félsz.

Megrázta a fejét. Kiszakította magát az érintésből, az asztaláig sétált, nekidőlt. A falap a bőrébe mélyedt, de nem foglalkozott vele. Megmasszírozta a halántékát, a kezébe vette a telefonját, de amikor rádöbbent, hogy kibúvókat keres a beszélgetés alól, megharagudott magára. Felpillantott. Shelly csendben nézte, nem sürgette, mintha pontosan érezné, milyen harcot vív magával. Nina arra gondolt, talán tényleg belé lát.

– Nem magamat féltem – vallotta be végül. – Bármi is ez, megbolondul körülötte az erőnk. Hat éve bárki volt a közelemben, hamis emlékei támadtak. Kell, hogy legalább az emlékek ezúttal tiszták legyenek.

Nem lett jobb attól, hogy kimondta, pedig arra számított. A felidézett múlt ráadásul újra és újra belémart, le sem kellett hunynia a szemét, hogy kísértsék a nehezen elfeledett képek. Barátok, kollégák, akiket elveszített azon a végzetes napon. Mindig uralta az erejét, de akkor csődöt mondott, az emlékek hamissá váltak, utólag ő maga sem tudta, melyik igazi. Kivették a kezéből a kontrollt, amit annyira szeretett.

Mély lélegzetet szívott be, lassan engedte ki. Shelly csendesen várt, nem avatkozott közbe, hagyta, hogy maga találja meg a nyugalmat. Amikor azonban elég stabilnak érezte, ledobta a bombát.

– Ezért nem olyasvalakit küldesz velük, akinek aktívabb ereje van?

– Emilyt sem kell félteni – vágta rá cáfolatként Nina, mire Shelly elmosolyodott.

–  Az ő ereje korlátozott.

– Pár év, és elképesztő lesz – vitatkozott Nina automatikusan. Shelly bólintott, majd közelebb lépett hozzá, megállt centikkel előtte, mielőtt nekiszegezte az újabb kérdést.

– Ezzel nem vitatkozom. Miért nem én megyek velük?

– Te alapból képes vagy összekuszálni mások erejét.

Mindketten tudták, hogy ez csupán féligazság. Nina elkapta a tekintetét, Shelly keze megállt félúton, és visszahúzódott ahelyett, hogy hozzáért volna.

– Matthew is mentális erővel bír. Biztosan jó ötlet ez?

– Az ő önuralmában megbízom.

– A sajátodban nem?

– Az egyszer már cserbenhagyott. – Nina hatalmast sóhajtott. Shellyre nézett, egy pillanatra elmélázott azon, milyen jó lenne most az ölelésébe bújni, el a világ elől. Végül felszegte az állát, és újra a telefonjáért nyúlt. Nem mert elgyengülni. – Felhívom Matthew-t.

Megvárta, amíg Shelly kimegy. Tudta, hogy valahol mélyen haragszik rá, amiért túlfélti. Még az elején rengeteget veszekedtek emiatt, aztán szépen lassan elcsitult. Nina máig nem tudta, hogy Shelly egyszerűen csak a békesség kedvéért engedett, vagy értékelte a gesztust. Mindig az előbbi felé billent a mérleg nyelve.

Pedig tisztában volt a nő erejével. Ahogy azzal is, hogy az övé sehol sincs hozzá képest, vagy hogy mennyire nem szép tőle, hogy visszafogja. Mégsem bírta veszély közelébe engedni, hacsak nem maradt más választása.

Akkor döbbent rá, hogy elindította a hívást, amikor Matthew beleszólt. Ez kirántotta a mélázásból.

– Figyelek.

– Változott a program. Fogd Emilyt, és menjetek egyenesen a házhoz – darálta Nina határozott hangon. Matthew nehezet sóhajtott a vonal végén.

– Nem kell ott lennem ahhoz, hogy érezzem, ezt te sem tartod jó ötletnek.

Nina elhúzta a száját. Mély lélegzetet vett, lassan kifújta, hogy megnyugodjon. Matthew azok közé tartozott, akik egyrészt elég régóta dolgoztak vele, hogy kiismerjék, a férfi ereje előtt ráadásul ő is esendőnek bizonyult, ez pedig az esetek jó részében felbosszantotta.

– Attól még megcsinálod, amire kértelek, ugye? – kérdezte élesen. Matthew nem késlekedett a válasszal.

– Természetesen. Te vagy a főnök, te tartod a hátad.

– Ez egyértelmű.

– Még valami instrukció? – érdeklődött a férfi közömbös hangon, és Nina sejtette, hogy legszívesebben felülbírálná.

– Olvasd az érzelmeiket, arra koncentrálj! – utasította. Matthew egy darabig hallgatott, majd óvatosan megkérdezte:

– Nem bízol bennük?

Nina lehunyta a szemét. Veszélyes terepre tévedtek, mert ha azt sugallja, hogy így van, azzal lavinát indíthat el. Különben sem ez volt az ok.

– Nem erről van szó. Érteni fogod, ha ott leszel. Valami nincs rendben velük.

– Velük általában nincs rendben valami.

– Most nem arra gondolok.

Matthew hümmögött egy sort, majd letette a telefont. Nina nem neheztelt érte, neki is elfogyott a mondanivalója, Matthew számára legalábbis. Lejjebb görgetett a híváslistáján, a halk búgás pedig nem tartott sokáig.

– Igen?

Emily mindig halkan beszélt. Nina talán még sosem hallotta, hogy felemelte volna a hangját. Ezt ő sokáig az önbizalomhiány rovására írta, míg Shelly rá nem vezette, hogy Emily tulajdonképpen folyamatosan takarékon tartja magát. Halkan beszél, lassan jár, mindent átgondol. Amint szenvedélyesebb tempóra vált, az ereje könnyen kitör, ami mindig káoszhoz vezet.

– Fontos küldetést kapsz.

Nina azonnal megbánta a döntését. Emily nagyon közel állt hozzá, már-már lányaként szerette. Shelly folyton neheztelt rá, amiért szerinte ugyanúgy visszafogta, mint őt, hogy megvédje. Nina sosem tagadta egyik vádat sem.

– Mit?

– Matthew és te visszakíséritek Aident és Rent a házba.

Emily lélegzete elakadt. Nem vitatkozott vele, a hallgatása viszont elárulta, hogy fél. Nina majdnem visszatáncolt, amikor a lány megszólalt.

– És mi lesz a feladatom?

– Próbáld megvédeni őket, ha baj lenne.

Nina nem tette hozzá, hogy tegyen belátása szerint. Emily alig járt komoly terepen, az ereje még fejlesztés alatt állt, és ő ilyen helyre akarja küldeni? Teljesen elment az esze.

– Jó – felelte a lány. – Nem kell féltened, megoldom.

Nina ezúttal maga szakította meg a hívást. Végtelen fáradtság lett úrrá rajta, legszívesebben levetette volna magát a székbe, hogy az asztalra hajtva a fejét szundítson egy kicsit. Féltette a csapatát, de neki más dolga akadt, másféle harc várt rá: átverni a főnökein, hogy az övé maradjon az ügy. Adott magának néhány percnyi felkészülést, mielőtt ellökte magát az asztaltól, és határozott léptekkel elindult az ajtó felé.

Nem veszíthet.

5.

Aiden

– Nem tudom, miben reménykedik Nina. Egy hete kipucolták a helyszínt.

Aiden nem felelt. Ren egy darabig ácsorgott mellette, aztán meglódult, és csak akkor fordult vissza, amikor barátja még mindig rezzenetlenül bámulta a házat. Akkor viszont türelmetlenül sürgette.

– Komolyan! Haladjunk. Úgysem találunk semmit rossz emlékeken kívül.

– Megvárjuk a többieket. Ezúttal be nem megyek így kettesben!

Aiden leült a padkára, és lehúzta maga mellé Rent is. A férfi kelletlenül engedelmeskedett.

– Küld velünk egy empatát meg egy időjárás-mágust. Sokat segít – dohogott, Aiden azonban vállat vont. Voltaképp végtelenül örült, hogy nem kellett átlépnie még pár percig a küszöböt. Borsódzott a háta a helytől, és attól tartott, ez csak rosszabb lesz.

Az emeletes családi ház vészjóslóan magasodott föléjük, a tökéletesre vágott gyep mintha gúnyosan terpeszkedett volna a bejárat előtt. Aiden emlékezett rá, hogy belül ugyanez a rendezettség fogadta pár nappal ezelőtt, kivéve, hogy mindent vért borított. Megkísérelte elterelni a figyelmét, hogy gondolnia se kelljen erre.

– Nincs olyan, hogy időjárás-mágus – morogta, mire Ren megvetően felmordult. – Felejtsd már el a hülye beceneveket!

– Akkor a „hátborzongató gót csajnak” nevezzem?

Aiden a térdére hajtotta a fejét, és úgy döntött, figyelmen kívül hagyja Rent. Szerencsére nem kellett sokáig várniuk, hamarosan egy fekete autó fékezett az övék mellett. A sofőrülésből Matthew pattant ki ruganyosan, kopasz feje szinte világított a napfényben. Aidennek legalábbis ez jutott eszébe, mert Ren mindig így jellemezte a férfit.

– Hali – köszönt oda nekik, majd szinte azonnal rágyújtott. Aiden sosem vitatta el tőle a dohányzás jogát: ő biztosan beleőrült volna, ha mások érzelmeit kellett volna átélnie. A gondolattól kirázta a hideg. Hiszen még a sajátjaival sem boldogul…