A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matteo Strukul: I Medici: Decadenza di una famiglia (Newton Compton, 2017)

Copyright © 2017, Newton Compton Editori s.r.l.

Hungarian translation © Szarka Lucia, 2022

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Rózsa Judit

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-345-3

Elektronikus verzió v1.0

www.gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

TARTALOM

1597. november

ELŐSZÓ

1601. FEBRUÁR

1. LEONORA ÖTLETE

2. EGY KÉM TÖRTÉNETE

3. ÍGÉRETEK EGY TÚL KÉNYELMETLEN SZERETŐNEK

4. INCIDENS A PIACON

5. KÉT KÜLÖNBÖZŐ BEJELENTÉS

6. TALÁLKOZÓ A KIRÁLYNÉVAL

7. EGY IJESZTŐ MEGLEPETÉS

8. AMIKOR AZ ELVESZETTNEK HITT DOLOG MEGKERÜL

1602. JÚNIUS–JÚLIUS

9. AUVERGNE GRÓFJA ÉS JOGOS KÉTSÉGEI

10. LAFIN

11. FÉRJ ÉS FELESÉG

12. LEONORA ÉS CONCINO

13. FONTAINEBLEAU

14. A BASTILLE

15. PLACE DE GRÈVE

1606. JÚNIUS

16. A KOMP

17. MONSIEUR LAFORGE LÉLEKJELENLÉTE

18. BESZÉLGETÉS A FESTÉSZETRŐL

19. A FEKETE KÓR

1606. SZEPTEMBER

20. MARGIT

21. MARGIT KIRÁLYNÉ AGGODALMAI

22. APA ÉS FIA

1609. JÚNIUS

23. SZERELMES LEVELEK

24. A KÓD

1610. MÁJUS

25. AZ ELŐESTE

26. A BEIKTATÁS

27. RUE DE LA FERRONNERIE

28. RAVAILLAC

29. EGY KORSZAK VÉGE

1615. FEBRUÁR

30. AZ ÁLLAMTITKÁR BESZÉDE

31. ANCRE MARSALL

32. CONDÉ HERCEGE

1615. DECEMBER

33. TÉL

34. AZ ÖSSZECSAPÁS

35. LÁZADÓK

1616. AUGUSZTUS

36. AZ ÖSSZEESKÜVÉS

37. A LUÇON-I PÜSPÖK ELMÉLKEDÉSEI

38. A KIRÁLY ÉS KEGYENCE

39. FORMÁK ÉS SZÍNEK

1617. ÁPRILIS–MÁJUS

40. LUYNES

41. TRAGÉDIA A LOUVRE-BAN

42. A KIRÁLY VÁLASZA

43. MAGÁNY

44. A SZÁMŰZETÉS FELÉ

45. MESSZIRE PÁRIZSTÓL

46. HÁTBORZONGATÓ LÁTOMÁS

1619. FEBRUÁR

47. BLOIS

48. AZ UTCANŐ

49. KIRÁLYI BÜSZKESÉG

1620. AUGUSZTUS

50. A PONTS-DE-CÉ-I SZÍNJÁTÉK

51. RICHELIEU

1621. DECEMBER – 1622. JANUÁR

52. UNALOM ÉS HARAG

53. RUBENS A LUXEMBOURG-PALOTÁBAN

1625. MÁJUS

54. FRANCIAORSZÁG ÉS ANGLIA FRIGYE

55. AUSZTRIAI ANNA ÉS BUCKINGHAM HERCEGE

56. AZ AMIENS-I PÜSPÖKSÉG KERTJÉBEN

57. ANNA SZOBÁJÁBAN

58. FAGYOS CSEND

1628. OKTÓBER

59. LA ROCHELLE

60. A VIHAR

61. SZERENCSÉS FORDULAT

62. LEVELEK

1630. NOVEMBER

63. ÉJSZAKAI SÉTA

64. ORTHEZ

65. A CSALÓDÁSOK NAPJA

1631. FEBRUÁR

66. COMPIÈGNE

67. A PACTUM SCELERIS

68. EGY KIRÁLYNÉ HANYATLÁSA

1640. MÁJUS

69. ÖREGSÉG

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A MEDICIEK SOROZAT KÖTETEI

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Silviának,
Timnek, Sergiónak és Chrisnek

1597.
NOVEMBER

ELŐSZÓ

Passitea hatalmas szemének meleg színe a vadmézre emlékeztetett. Szinte teljesen betöltötte finom, majdnemhogy törékeny vonalú arcocskáját. Mégis, az apró termetű nőből makacs ellenállás sütött. Máriát lenyűgözte, amikor meglátta. Hintón érkezett a Palazzo Pittiből a Colonna negyedbe, az Annunziata-templom közelében álló házhoz, amelyet maguk a Mediciek engedtek át Passiteának és tizennyolc társnőjének. Miután elűzték Sienából, amiért saját, női apostoli szerzetesrendet próbált alapítani, ez a jámbor és kedves teremtés minden segítséget megkapott Firenzétől. És most semmi mást nem keresett, csak egy kolostort, ahol szent és irgalmas életet élhet, hogy testét sanyargatva elveszett női és férfilelkeken segítsen. Csak a Jóisten volt a megmondhatója, mekkora szükség volt erre azokban a nyomorúságos időkben, amelyeket a fegyver és a pénz, az árulás és a csalárdság uralt.

Mária hosszasan nézte, képtelen volt levenni róla a tekintetét: Passitea csak egy zsákruhát viselt, semmi mást. A vászon olyan viseltes volt, hogy láttatni engedte a csípőjén a vörös hegeket ott, ahol tövissel és lánccal mély sebeket ejtett magán, és forró ecettel súlyosbította, amelyet társaival kenetett rájuk, hogy életben tartsa a fájdalom és a vezeklés emlékét. Látszólag azonban ez a szenvedés a legkisebb mértékben sem tompította mások iránti rendíthetetlen figyelmét. Épp ellenkezőleg, mintha még inkább hangsúlyossá tette volna ezt a meggyőződését. Egy röpke pillanatig Mária egészen biztos volt benne, hogy látta, amint aura veszi körül, amely halvány nyelvekben nyúlt a nagy ablakokon keresztül a terembe szűrődő sápadt fény felé.

Mária meg volt győződve róla, hogy a szigor és a fegyelem táplálta ezt az aurát. Passitea odalépett hozzá. Megfogta a kezét. Mária érezte, ahogy a vékony, alabástromhideg ujjak rákulcsolódnak az övéire. Nem utasította el ezt az érintést, amely természetesnek és kedvesnek hatott. Nem tudta volna megmagyarázni, hogy miért, de volt ebben a találkozásban valami, ami jóval túlmutatott a földi dimenzión. Passiteának természetes adottsága, ritka képessége volt rá, hogy megértse mások szenvedését anélkül, hogy szólnia kellene. Mária végül felengedett, és elmesélte látogatásának célját. A szíve telis-tele volt érzésekkel, és a csend zavarba hozta. Semmi másra nem volt szüksége, csak arra, hogy megnyíljon ennek a teremtésnek.

– Azért jöttem, mert félek, anyám. Félek a jövőm miatt – de nem fejezhette be, mert Passitea a mutatóujjával lezárta az ajkát.

Mária engedelmeskedett ennek a mozdulatnak, mintha egy természetfeletti erő rabul ejtette volna a gondolatait és az akaratát. Hagyta, hogy ez a rendkívüli nő két kis fazsámolyhoz vezesse. Ebben a nagy és üres teremben minden a puszta lényegről szólt. A világos márványpadló szinte a novemberi levegő hidegét akarta visszaadni. A lámpások vasába zárt gyertyák nem égtek, mintha a mesterséges fény ki lenne tiltva onnan. A két ülőkén kívül az egyetlen további bútor egy térdeplő volt. Deszkáin világosan ki lehetett venni egy borvörös foltot, amely ezer vallomásnál is jobban árulkodott a vérről, amelyet Passitea ontott ki a vezeklés és az imádság óráiban. Mária helyet foglalt az ülőkén. Vele szemben Passitea behunyta a szemét. Kezébe szorította a mellén csüngő, nagy fakeresztet.

– Drága barátnőm – mondta a jámbor teremtés –, tekintetében olvasom a lelkét felőrlő aggodalmat, de bizakodnia kell. Legyen még türelemmel, és ne gyötörje magát buta kételyekkel, mert én tisztán látom a jövőjét.

– Valóban?

Mária elragadtatva nézte. Ugyanakkor félelemmel is, mert amikor Passitea ismét kinyitotta a szemét, olyan intenzív fényt látott a tekintetében, amelytől szinte elakadt a lélegzete. Ha nem bízott volna meg benne vakon, kétségkívül fanatikusnak gondolta volna.

– Bízzon a szavaimban, kedvesem.

Anélkül, hogy bármi egyebet mondott volna, Passitea Mária szemébe fúrta a tekintetét, mintha kutakodni tudna a lelkében. Ez valószínűleg pontosan így is történt. Sőt Máriának semmi kétsége sem volt afelől, hogy ez a valóság.

– Kegyed gyönyörű szép – szólalt meg Passitea –, őszinte szeme, hófehér bőre, gesztenyebarna hajának élénk színe elvakítja azt, aki ránéz. Ezek azonban nem mások, csak a hiúság apró csecsebecséi, érti? Legyen hite, Mária, hogy engedje magát arra az útra vezetni, amelyet a mi Urunk jelölt ki a számára. Ne gyötörje magát tovább felesleges kérdésekkel. Inkább azon gondolkodjék, hogyan szolgálhatja, és álljon készen az ő dicsőségének ünneplésére.

– Mit kell tennem? – kérdezte Medici Mária.

– Töltsön több időt imádsággal. Látogassa meg azokat, akiknek szükségük van kegyedre, a legnincstelenebbeket, azokat, akiknek fogalmuk sincs, miből éljenek.

Mária a bűnbánat jeleként lehajtotta a fejét. Passiteának igaza volt. Annyira aggódott a bizonytalan jövője miatt. Nagybátyja, Ferdinánd nagyszerű házasságot ígért neki, de az idő csak múlt, és ő huszonkét évesen még egyedül volt. És tagadhatatlan szépsége dacára úgy tűnt, semmi nem képes változtatni ezen a helyzeten.

– Miért nem akar engem senki? – suttogta elhaló hangon.

Kiszaladt a száján ez a kérdés, kiszakadt belőle az alkalmatlanság érzése, amely időnként rátört, mint valami heveny betegség. Azonnal meg is bánta ezeket a szavakat, mert kiérezte belőlük az önzést és a hiúságot. De Passitea nyugodt maradt. Ujjaival az állánál fogva felemelte Mária fejét. Majd meglepő módon nézett rá. A szavaktól, amelyeket kimondott, Mária hátán a hideg futkosott.

– Készüljön fel, hogy Franciaország királynéja lesz. Úgy legyen Passitea Crogi a nevem, hogy az lesz. De ne örvendezzen túlságosan. Mert a földi hatalom megrontja az igazak szívét, és a gazdagság megmérgezi a lelket.

1601.
FEBRUÁR

1.
LEONORA ÖTLETE

– Higgye el nekem, hogy gyűlölnek. Mindenki, kivétel nélkül. Tudom, hogy nem rendelkezem az itt nélkülözhetetlennek tűnő nemesi címekkel. De megígérem, ha most is mellém áll, halálomig hűséges leszek felségedhez.

Leonora Galigainak remegett a hangja a dühtől. Medici Mária háttal állt neki. Tekintete látszólag elkalandozott a Louvre gyászos ablakain túlra, amelyeket még komorabbá tett a szűnni nem akaró tél ólomszínű ege. A fakó fény sötét árnyékot vetett a teremre. Súlyos bútorok és szinte teljesen üres könyvespolcok között álltak. A palotát annyira átjárták a nyomasztó emlékek, hogy elakadt tőle a lélegzet. Mintha az előző uralkodók semmit nem tettek volna azért, hogy elűzzék az itt bekövetkezett tragédiák szellemeit. Talán titokban rettegtek attól, hogy megváltoztassák ezt a szörnyűséges rendet. Az idők során legalább ezer emberélet veszett oda, és úgy tűnt, hogy gyötrelmes és szenvedéssel teli sors várt mindenkire, aki szembe mert szállni ezzel.

– Nem is kell mondania, Leonora. Tökéletesen tisztában vagyok vele.

Mária nem fordult meg. Pompás, szoborszerű szépséget sejtető alakját körülrajzolta a gyertyák vöröslő fénye.

– Higgye el nekem – folytatta a királyné –, nem áll szándékomban annyiban hagyni. Maga a ruhafelelős udvarhölgyem, és cseppet sem érdekel, hogy időnként még a férjem is kifogásolja ezt, mondván, a feladatot Lisle grófnőnek kéne betöltenie. Ezeknél a szavaknál sóhajtott egyet. – Majd hozzászokik a gondolathoz. Abban biztos lehet, Leonora, hogy én nem engedek.

– Köszönöm, felség, tudom, mennyit küzd értem, és ígérem, a szeretetének minden egyes megnyilvánulását tízszeresen viszonzom majd.

Mária Leonora felé fordult. Elmosolyodott. Fehér és szabályos fogai gyöngyként csillogtak. Elbűvölő arca volt, egyszerű, de rendkívüli szépségű vonásokkal, amelyeket még inkább kiemelt a hajkoronája, a drágakövekkel kirakott, diadémmal rögzített, feltornyozott, hullámos tincsei. Leonorára pillantott, tintafekete szemére, ezer szónál is többet mondó arckifejezésére.

– Nincs kétségem efelől. Együtt nőttünk fel, emlékszik? Maga szerint fel tudnék cserélni egy ilyen múltat egy maroknyi arrogáns francia arisztokrata követelőzésével? Mégis, hogy merészelik azt kérni, hogy lemondjak magáról? El tudja képzelni, hogy az a férfi, aki egy olyan kis szajhával csal engem, mint ez a Henriette d’Entragues, még ahhoz is vegye a bátorságot, hogy kikövetelje, váljak meg az egyetlen embertől, akiben teljes mértékben megbízom?

E szavak hallatán Leonora szívből örült, de egy rezzenéssel sem árulta el magát.

– Az a férfi a király, úrnőm – csak ennyit mondott.

– Természetesen. Én pedig tisztelem őt mint férjet és mint uralkodót. De még ő sem mondhatja meg nekem, ki legyen az udvarhölgyem, érti? Ne féljen, Leonora, mindig meg fogom védeni. De egyértelmű, hogy ebben a palotában, amely pont olyan szürke és szomorú, mint a nyomortól és háborútól felemésztett Franciaország, nem ártana, ha lenne valaki, aki a szemünk és a fülünk, nem gondolja?

– Felség, lehetek én a szeme és a füle, ha megtisztel vele – felelte Leonora szinte túlzott buzgalommal.

– Semmi kétségem felőle. De higgye el, ennyi nem elég. Ehhez egy férfira van szükségünk. Olyasvalakire, aki egyszerre a színlelés és a kardforgatás nagymestere, és biztos garanciát jelent a túlélésünkhöz létfontosságú információk megszerzésére. Nem irigykedésre és pletykákra gondolok. Nem, olyasvalaki kell, aki ismeri a cselszövés és a politika művészetét, és hajlandó a legveszélyesebb és legrettenetesebb küldetéseket is végrehajtani, valaki, aki nem törődik a hírnévvel, csak a saját hasznával, így aztán annak a pénznek a fejében, amit fizetünk neki, bármire készen áll. Elsőként Concino Concinire gondoltam, de nem hiszem, hogy ő a megfelelő ember: túlságosan feltűnő és indulatos. Nem, egészen másra van szükségünk.

– Igaza van, királyném. Concino hűséges kegyedhez, efelől kezeskedhetem, de nem a megfelelő személy a kitűzött feladatra. Mindenesetre úgy gondolom, hogy ismerem ezt a valakit: egy olyan férfiről van szó, aki megfelel az elvárásainak, felség.

– Igazán?

Leonora bólintott

– Hallgatom – biztatta Mária.

– Nos, felség, a legszűkebb baráti körömben van valaki, aki hasonló tulajdonságokkal bír: egy kellemes fiatal kalandor, ám annyira diszkrét és ügyes, hogy észrevétlen marad. Mivel már hamar megértette, hogy a háttérből figyelheti meg legjobban mindazt, ami az életben történik.

– És megbízható?

– Kezeskedem érte.

– Nekem ennyi elegendő.

– Érte küldetek, ha ezzel örömet szerzek felségednek.

– Tegyen úgy.

– Rendben, akkor… – Leonora nem tudta befejezni, mert a királyné további részleteket akart megtudni.

– Hogy hívják ezt a mi bajnokunkat?

– Matteo Laforgia. De megváltoztatta a nevét Mathieu Laforge-ra, hogy ne keltsen gyanút.

Mária elmosolyodott.

– Álnév. Remek! A szeme ragyogó fénnyel telt meg. – Ezek szerint olasz!

– Velencei, felség.

– Oh, Velence – kiáltott fel Mária –, milyen csodálatos!

– Valóban – vágta rá Leonora. – Velence: kémek és árulók földje.

Úgy tűnt, Mária nem akar túl nagy jelentőséget tulajdonítani ennek a részletnek, és szép kezével lágyan legyintett egyet.

– Reméljük, hogy emberünk e két kategória közül az elsőbe tartozik.

– Bízzon bennem, királyném.

– Természetesen, Leonora – és ezzel a kijelentéssel felszabadító sóhaj tört elő belőle. Talán annyi félelem és nyugtalanság után megtalálta a módját, hogy visszavágjon azoknak, akik a vesztét kívánták. Tisztában volt vele, hogy hosszú, árulásokban és cselszövésekben bővelkedő harc lesz, de most, miután beszélt Leonorával, úgy érezte, készen áll: Medici volt, és nem fogja egykönnyen megadni magát. Szinte gondolatainak megerősítéseként bólintott. Majd Leonorára pillantva kiadta a hadüzenetet:

– Nem félek ezektől a franciáktól, Leonora. Csak tegyék meg a lépéseiket. Én is megteszem az enyéimet, és a végén meglátjuk, ki marad talpon.

2.
EGY KÉM TÖRTÉNETE

Párizs azokban a napokban a bűn és az erőszak eszenciája volt: földre hajított pokoli üst, amelyben a nincstelenek és az elhagyatottak egymás hátán felkapaszkodva próbáltak kétségbeesett kísérletet tenni a kijutásra és a túlélésre.

A szegények lakta városnegyedekben az utcák nem voltak mások, mint bűzös, sárral és ürülékkel teli sávok, a házak torz és rendezetlen formájúak, amelyek fürtökben nőttek, telezsúfolva a tereket tetőkkel és falakkal, ami megakadályozta, hogy látni lehessen a napot.

A nemesi paloták valamivel fényesebbek voltak, de belül ugyanolyan, ha nem nagyobb arányban történtek gyilkosságok és nemi erőszak.

A Szajna úgy folyt át a városon, mint egy átkozott folyó: sokan fulladtak bele, és sokak hulláját egyszerűen csak beledobták.

A Place de Grève-en állandóan működtek a bitófák, a bordélyházak száma napról napra nőtt, és úgy tűnt, még a templomok sem képesek megmenekülni a gyűlölettől, az erőszaktól és a féktelen orgiáktól.

IV. Bourbon Henrik uralkodása alatt Párizs még inkább a romlottság gigantikus arénájává vált, mintha a mintegy harminc évvel azelőtti Szent Bertalan éjszakája semmit sem tanított volna a lakosainak.

Matteo Laforgia tudatában volt mindennek. A firenzei Leonora Galigait, a királyné pártfogoltját, majd hamarosan udvarhölgyét követve abban a reményben jött a francia fővárosba, hogy itt megcsinálja a szerencséjét. Azonnal elhatározta, hogy megváltoztatja a nevét, és ami azt illeti, rögtön rájött, hogy szabályos arca, amely után korábban nem egy lány sóhajtozott epekedve, több esetben is a segítségére lehetett.

A Szent Márk-székesegyház harangtornyának árnyékában felnőtt Matteo sokáig tolvajként és hivatásos hazudozóként tevékenykedett egy velencei nemes szolgálatában. Miután lebukott egy meglehetősen hirtelen haragú és bosszúszomjas úriember kárára elkövetett csalás miatt, elhagyta a Velencei Köztársaságot, és Firenzébe ment. Itt korábbi tapasztalatait kamatoztatva kémként és bérgyilkosként ügyködött sikeresen, és éppen ezen erényei miatt most a francia fővárosba érkezett.

Az utcán sétálgatott, lézengett, mint egy naplopó. Sötétszürke zekét, puffos nadrágot és ugyanilyen színű szövetköpenyt viselt. Semmilyen fejfedő nem volt rajta. Nem hordott magánál kardot vagy fegyvert, hogy ne keltsen túlzott feltűnést. És mégis, ha valaki vette volna a fáradságot, hogy megmotozza, talán megtalálta volna a tőrt, amelyet a zekéje belső zsebében tartott elrejtve. Haja az akkori divatnak megfelelően hosszú volt, de nem túlságosan. Szabályos bajuszt viselt az ugyancsak szabályos ajkak felett. Egyszóval nem volt semmi a külsejében, ami figyelemre méltó emberré tette volna. Nem volt csúnya, de könnyen észrevétlen maradhatott. Így szeretett elvegyülni a város emberáradatában, hogy gondtalanul élhessen. Szükség esetén azonban nem okozott gondot álruhát ölteni, hogy becsapja embertársait. Ennek művészetét tökélyre fejlesztette. És idővel nemegyszer előnyt kovácsolt belőle.

Most azonban nem tervezte álcázni magát. Egészen más gondja volt, mivel aznap meg kellett ölnie egy embert.

Késő délelőtt érkezett meg a Les Halles piacra. Itt már pirkadattól a legkülönbözőbb társadalmi helyzetű férfiak és nők tolongtak a hús- és halárusok pultjai előtt. A fedett csarnokok lehetővé tették, hogy a kereskedők az időjárástól függetlenül kiállíthassák és eladhassák portékáikat: zuhogó esőben vagy ragyogó napsütésben, teljesen mindegy volt.

A valósághoz még hozzátartozott, hogy a kereskedelmi központként üzemelt Les Halles nemcsak vásárlóktól hemzsegett, hanem pitiáner tolvajoktól, örömlányoktól, bérgyilkosoktól és a legrosszabb bűnözői bandáktól, és kivétel nélkül minden árunak jutott hely a standokon: nemcsak zöldség és gyümölcs, sajtok és sonkák voltak itt, hanem bőrök, szőrmék, textíliák, cipők, kalapok, bútorok, evőeszközök, lakberendezési tárgyak és fegyverek is.

Laforgia – vagy inkább Laforge, ahogy most nevezte magát – pontosan tudta, hogy a férfit, akit meg kellett ölnie, aznap reggel a szövet- és kalapárusító bódék között találja. Monsieur de Montreval volt a neve, szeretett elegánsan öltözködni, sőt igazi piperkőc volt, és nem telt el hét, hogy ne páváskodott volna az udvarban egy új felöltőben vagy feltűnő kabátban, netalán egy különösen merész kalapban.

A szép ruhák iránti megszállottsága mellett pletykafészek is volt, és miközben a gyönyörű Bernais grófnő szívét igyekezett elnyerni, nem habozott epés megjegyzéseket tenni Leonora Galigaira, botrányosnak minősítve, hogy egy semmiféle előkelő származással nem rendelkező nő egészen odáig vitte, pusztán csak azért, mert Medici Mária barátnője. Egy olasz nő Franciaország királynéjának dame d’atours-jaként, szolgálattevő udvarhölgyeként szégyen, sőt, ami még rosszabb, sértés volt. A firenzei nemes, Concino Concini, aki Galigai annyira közeli barátja volt, hogy egyesek azt hitték, a szeretője, forrongott a dühtől. Kijelentette, hogy mindenkinek elvágja a torkát, aki merészeli elismételni ezeket a szavakat. De Concino ilyen volt: csupa nagyzolás és szájhősködés. Nem mintha nem lett volna veszélyes, de még mennyire! De minden cselekedetét hencegés és nagyzolás kísérte. Volt benne valami veleszületett színpadiasság.

Leonorát egészen más fából faragták. Nem volt hajlandó büntetlenül hagyni, hogy sértegessék, és mivel valóban véget akart vetni ezeknek a pletykáknak, konkrét utasítást adott Laforge-nak: férkőzzön a divatos ficsúr közelébe, és hallgattassa el.

Egyszer s mindenkorra.

A küldetést villámgyorsan és a lehető legdiszkrétebben kellett végrehajtani, mindenki előtt világossá téve, hogy valami végzetes dolog fog történni azzal, aki dacolni merészel Leonorával. A nő arra persze gondosan ügyelt, nehogy Monsieur de Montreval meggyilkolását vissza lehessen hozzá vezetni. Éppen ezért Mathieu Laforge az árnyékban rejtőzködve követte a mit sem sejtő úriembert.

Monsieur de Montreval, aki bátorság tekintetében semmiképpen sem volt oroszlánnak mondható, mindig egy állig felfegyverzett behemót, egy tekintélyes termetű gascogne-i férfi, bizonyos Orthez kíséretében járt, aki készen állt arra, hogy a riasztás első jelére a gazdája védelmére keljen.

Ezért, hogy elterelje a testőr figyelmét, akinek közismerten a szép nők voltak a gyengéi, Laforge egy egyszerű, de hatásos trükköt eszelt ki. Megkért egy szép halaskofát, hogy a megfelelő pillanatban vonja el a férfi figyelmét, ő pedig ezt kihasználva végre tudja hajtani a tervét.

3.
ÍGÉRETEK EGY TÚL KÉNYELMETLEN SZERETŐNEK

A király nem akart hinni a fülének.

– Mit akar ez jelenteni? – üvöltötte, és a nyakán kidagadtak az erek. Az előtte álló nő képes volt hízelegni neki, ugyanakkor úgy ki tudta hozni a sodrából, mint senki más, akit ismert. Az imént kérte tőle, több mint udvariasan, hogy adja vissza a saját kezűleg alig több mint egy évvel korábban aláírt dokumentumot, amelyben megígérte apja, Monsieur François de Balzac és Isten előtt, hogy feleségül veszi. Egy feltétellel: ha gyermeke születik.

A szeretője pedig éppen most vallotta be neki: gyermeket vár tőle. És követelte, hogy tartsa be az ígéretet.

IV. Henrik francia királynak azonban esze ágában sem volt ezt megtenni.

Henriette d’Entragues duzzogott. Mindig ezt tette, amikor a dolgok rosszul alakultak, és ebben a pillanatban a leghatékonyabb fegyver az volt, ha áldozatnak állítja be magát.

– Felséged tehát neheztel ezért? Nem felséged volt az, aki megesküdött nekem, hogy betartja az ígéretét?

A király ránézett a szépséges kis arcra, és érezte, egy pillanatra meginog az akarata. De azonnal összeszedte magát: nem engedhetett minden alkalommal ennek a nőnek! Az Isten szerelmére! Bolond és vakmerő emberként viselkedett, amikor aláírta azt az átkozott esküt. Akkor nem tulajdonított jelentőséget ennek a gesztusnak, mert meg volt győződve arról, hogy Henriette vissza fogja vonni ezt az abszurd házassági igényét, és megelégszik a neki szánt királyi szerető szerepével, amelyet mindennek ellenére meg is kapott.

Ehelyett azonban semmi sem úgy alakult, ahogyan eltervezte. Nemcsak a lány apja követelte a szerződés teljesítését, ami az egyik oka annak, hogy Henriette nem volt hajlandó visszaadni neki az iratot, de ami még rosszabb, Henriette maga is ragaszkodott ehhez az abszurd követeléshez, és megpróbálta lépre csalni őt, amihez a gyermeket használta fel alku tárgyaként.

A király kétségbeesetten és undorral rázta a fejét. Úgy találta, Henriette követelései annyira méltánytalanok, hogy az már-már vérlázító.

– Hát nem látja, hogy én mindent megadok magának, amit csak tudok – mondta fakó hangon –, és ez még mindig nem elég? Nem biztosítottam királynét megillető járandóságot? Nem juttattam ranghoz és gazdagsághoz? Nem volt elég, hogy Franciaország legnemesebb asszonyához is méltó lakosztályokat és szobákat rendeztettem be magának? Vagy hogy kegyednek adományoztam Verneuil őrgrófságot? Mégis mit akar még? A vesztemet, Henriette? Mert biztosíthatom, hogy ilyen kárpótlást nem vagyok hajlandó nyújtani. Senki sem örül jobban a gyermeknek, higgye el nekem. De nem engedem, hogy ellenem használja.

Henriette úgy tett, mint aki nem érti.

– Henrik, egyetlen szerelmem, tudja, hogy minden szándékom az volt, hogy visszaadjam azt a papírt, amelyet maga azért írt alá, hogy bebizonyítsa, mennyire szeret. Most viszont már látom, hogy csak egy szégyenletes trükk volt, hogy kiengeszteljen a házassága miatt, amely örökre elszakította tőlem, és ahhoz a perverz, törtető firenzei nőhöz kötötte.

– Hogy merészel így beszélni Máriáról? – Henrik szeme a dühtől villámokat szórt: mindennek volt határa! – Nem engedem, hogy így beszéljen a királynéról, megértette?

Henriette az ajkába harapott. Abból nem sok jó származott volna, ha a királyt még jobban felingerli, és nem szabadott elfelejtenie, hogy éppen Medici Mária sértegetése volt a legjobb módja annak, hogy saját magát rossz fényben tüntesse fel. Ezt szem előtt kellett tartania. Ehelyett hírhedt féltékenysége miatt mindig ostoba túlzásokba esett, aminek az lett az eredménye, hogy nem tudta elérni, amit szeretett volna.

– Henrik, kérem, igaza van – próbálta tompítani a hangnemet –, nem akartam tiszteletlen lenni a feleségével szemben. De mit gondol, hogy érzem magam, ha így félreállítanak? Felséged házassága az én szerelmem temetése lett. Néhány hónappal ezelőttig csak velem törődött, de mióta ez a nő megjelent, teljesen megfeledkezett rólam.

Ezekre a szavakra Henriette-nek még egy könnycseppet is sikerült ejtenie. Üveggyöngyként hullott halovány arcára.

– Tehát már egyáltalán nem számítok? És mi lesz a gyermekünkkel? – kérdezte a férfit. Oldalra billentette a fejecskéjét, és egy szőke hajtincs huncutul az arcába hullott. Átkozottul vonzó volt. És Henrik, akit minden más férfinál jobban elbűvölt, majdnem beleesett a csapdájába. Ám ezúttal túl nagy volt a tét ahhoz, hogy engedjen: a királyságot veszélyeztette.

– Henriette, ne éljen vissza a türelmemmel. Azt tanácsolom, találja meg azt az átkozott házassági ígéretet, és adja vissza. Biztos vagyok benne, hogy a józan ész és a diszkréció segítségével megtaláljuk a helyes módját annak, hogy mindhárman boldogok legyünk: kegyed, én és a királyné. Mária tisztában van azzal, hogy nem áll szándékomban lemondani magáról, de azt nem tűri, jogosan, hogy megalázzák. Arról nem is beszélve, hogy rendkívül bájos és szelíd nő, és kitűnő modorral rendelkezik. Mivel tökéletesen tudja, hogy milyen nagy becsben tartom magát, nyugodt szívvel elfogadta ezt a tényt, komoly érettséget és intelligenciát tanúsítva ezzel. Kegyed viszont továbbra is a tűzzel játszik. Vigyázzon, ne feszítse túl a húrt, Henriette. Hiszen elég világos elképzelése van arról, hogy mire vagyok képes. Nem akarom, hogy kényszerítenem kelljen…

– Nem merné megtenni – mondta Henriette, és villámló tekintetet lövellt rá.

– Ma talán nem – felelte a király –, de egészen biztos lehet benne, hogy holnap vagy holnapután bármit megteszek, hogy visszaszerezzem azt az írásba foglalt ígéretet. Nem áll szándékomban megtagadni kegyedtől a szerepet, amit adtam, legalábbis még nem, de ne feledje, hogy ez egy engedmény, és nem tartozom semmivel. Ahogy kiválasztottam, úgy el is tudom felejteni magát vagy a gyermeket. Én vagyok a király! Ezekre a szavakra Henriknek fenyegető grimasz ült ki az arcára.

– Ez a gyermek a magáé is. Micsoda szívtelen ember – erősködött Henriette, és ezen a ponton már bőségesen potyogtak a könnyei.

Mostanra a király már belefáradt.

– Ne feledje tehát, nem fogok még egyszer könyörögni. Gondoskodjon róla, hogy visszakerüljön hozzám az az átkozott papír. Ha ennek az ügynek vége, akkor fogok tudni örülni a gyermekünk születésének. Addig azonban azt kell előtérbe helyeznem, ami uralkodói szerepkörömből fakad.

Majd minden további nélkül Henrik az ajtóhoz lépett és távozott. Henriette szinte ösztönösen a nagy fali tükörbe nézett. Könnyben úszó szeme nézett vissza rá. De ezek nem a kétségbeesés, hanem a harag könnyei voltak. Meg fogja találni a módját, hogy bosszút álljon azon a Medici szajhán. És a király is meg fog fizetni érte.

4.
INCIDENS A PIACON

Laforge titokban figyelte Monsieur de Montrevalt a Les Halles forgatagában. A helyzet kedvező volt. A saját portékáik minőségét harsányan dicsérő kereskedők kiáltásai és a pultok előtt összezsúfolódott tömeg közepette nem tűnt túl bonyolultnak teljesíteni a küldetését. Mindazonáltal nem akarta alábecsülni a megbízást. Laforge pontosan abban a pillanatban lépett akcióba, amikor a szép halaskofa magára terelte Orthez figyelmét. A nőnek mélykék szeme és égő lombkoronát idéző vörös haja volt. Mély dekoltázsából finom kis lánc kacsintott ki. Ahogy előrehajolt, hogy áruját méltassa, tekintetét Orthez szemébe fúrta. De keblei teljesen elvarázsolták a férfit.

– Kedves, jó uram – szólította meg a halaskofa –, látott már valaha is ennél frissebb pisztrángot?

A gascogne-i a halasrekeszre pillantott. De csak egy röpke pillanatig, mert rögtön utána egy ellenállhatatlan erő odavonzotta a tekintetét ennek a szép, szemérmetlen és vad nőnek a hívogató kebleire.

Laforge nem vesztegette az idejét. Látta, hogy a színjátékról mit sem sejtő Monsieur Montreval éppen felpróbált egy széles karimájú kalapot. Mivel nem volt teljesen elégedett, visszatette a pultra. A tömegre panaszkodott, amely több oldalról is nyomta, és nem hagyott neki elég helyet arra, hogy legalább mozogni tudjon. Laforge odalépett mellé. Úgy tett, mintha csak arra járna, és vállával meglökte Monsieur Montrevalt. Eközben sebesen kirántotta a zekéje ujjába rejtett pengét, és kétszer szíven döfte. Két villanás volt, két annyira gyors szúrás, hogy a köpeny széles redői alatt megbújva nem lehetett észrevenni őket. Laforge rögtön ezután folytatta útját, és hamarosan eltűnt a szemek elől, elnyelte őt a piactéren hömpölygő tömeg.

Montreval kezét a mellkasára szorította. Olyan gyorsan és halálosan érte a két tőrszúrás, hogy levegőt venni sem volt ideje. Forró csípést érzett a mellkasában, mintha egy óriási fullánk véletlenül megszúrta volna valahonnan. Kissé előrehajolt, majd vért köpött. Aztán levegő után kapkodva összeesett, miközben kétségbeesetten belekapaszkodott az előtte álló férfi vállába.

– Az Isten szerelmére! – kiáltotta a férfi, amint látta, hogy mi történt. – Ez az ember haldoklik.

Mint aki a lelke mélyén érzi, hogy a dolog közelről érinti, Orthez úgy nézett körül. Kezével ösztönösen kardjának markolatához kapott, amely hüvelyében farokként emelte fel a szövetköpenyét. Elkapta a tekintetét a halaskofáról, és a kiáltás irányába fordult. Nem messze onnan meglátta összeesett gazdáját. Néhányan megpróbáltak helyet csinálni és a földre fektetni.

– Monsieur de Montreval! – a szavak elfojtott kiáltásban törtek elő. Orthez odasietett, de amint odaért, ahol a gazdája feküdt, megértette, hogy a helyzet reménytelen.

– Menjenek arrébb! – kiáltotta a gascogne-i. – Nem látják, hogy lélegezni sem tud? Ki volt az? Ki szúrta le? Fekete szeme a körülötte lévő teret pásztázta. Orthez tekintete lángolt, bűntudat és harag tüzelte, veszélyes és gyúlékony egyveleg bárkire nézve, aki csak az útjába akadt.

Ám dühe és csalódottsága ellenére csak üres arcokat látott, a becsületes párizsi polgárokét, akik némasággal feleltek a kérdéseire. Semmi egyébbel. Megrázta a fejét. A merénylet elkövetője már jó ideje elment. Mást nem tehetett, mint hogy elgondolkozzon a saját alkalmatlanságán. A kalapospultok előtt heverő gazdájára nézett: ujjasát vér áztatta, egy vörös tócsa elárasztotta a földet, és skarlátvörös köpenyként terült el alatta. Montreval kék szeme kimeredt. Mintha kísértetet látott volna, arcára a rémület maszkja feszült, az életére áhítozó, közelgő halál szigorába dermedve. Vörös buborékok pukkantak az ajkán. Montrevalnak még egy hörgésre maradt ideje. Aztán kilehelte a lelkét.

Orthez ott állt a piac közepén, az emberek egyre távolodtak tőle. Akárcsak ha pestises lenne: hirtelen űr keletkezett a gascogne-i körül, a tömeg, mint a dagály, hátrahúzódott, és százféle irányba széledt.

A halaskofa! Orthez a pult felé tekintett, ahol az imént megállt, hogy pillantást váltson azzal a gyönyörű nővel. De a nő helyén most egy hosszú szakállú férfi állt. Bolondot csináltak belőle, mint egy kisgyerekből! Hogy lehetett ekkora ökör? Orthez visszament a halaspulthoz.

– A lány! – dörögte.

– Hogy mondja, monsieur? Nem értem.

– A vörös hajú nő, aki az előbb még itt volt. Hova tűnt? – és kérdés közben félig kihúzta a kardját, hagyta, hogy szándéka megerősítéseként csillogjon az acél.

De a kereskedőnek szeme se rebbent. Magas, tagbaszakadt, széles vállú férfi volt, esküdni lehetett volna rá, hogy bivalyerős.

– Colette-re gondol?

– Nem tudom, így hívják?

– Az igazat megvallva, uram, ő az egyetlen vörös hajú, akit ismerek.

– Hol van most?

– Elment. Azt mondta, dolga van.

– És maga hagyta, hogy elmenjen?

A férfi ravaszul nézett rá.

– Maga szerint mégis mit kellett volna tennem?

A hangja fenyegetően csengett.

– Colette időnként besegít a pultnál egy vödör rákért cserébe. Nincs munkaideje, és én köszönöm neki, hogy rám esett a választása mások helyett. Ha ő itt van, a vásárlók úgy kapnak rá, mint hal a horogra.

Orthez megértette, hogy itt nincs miről beszélni.

– Hova ment? – Kérdezte újra, de már kevesebb meggyőződéssel.

– Honnan tudjam? – felelte a másik.

A gascogne-i eleresztett egy káromkodást a foga között. Majd minden további megjegyzés nélkül megfordult. Nem hagyhatta ott a gazdáját, ahol volt. De úgy tűnt, valaki már gondolt erre, mert a király őrsége közeledett. Orthez gyorsan elgondolkozott: sietve kellett döntenie. Vajon mi a fontosabb, hogy hűséges legyen ahhoz az emberhez, aki nem sokkal korábban felbérelte, vagy hogy mentse a saját bőrét? Egy pillanatig sem tétovázott. Nem vesztegette tovább az idejét, és elindult az őrökkel ellenkező irányban.

5.
KÉT KÜLÖNBÖZŐ BEJELENTÉS

A francia király számos erénye közül egy különös elismerésnek örvendett: hogy nagy nőcsábász volt. Talán mindazért, amit fiatalkorában el kellett viselnie, talán azért, mert csak az érettséggel tudatosult benne saját vonzereje, mindenesetre azokban az években úgy döntött, teljesen a nőknek szenteli magát, olyannyira, hogy egész Franciaország tudott rendkívüli szexuális étvágyáról, és sok, szinte túl sok szerelmi kalandjáról.

Mégis, egyik szeretője sem – és számtalan volt – állhatta ki az összehasonlítást Máriával, a királynéjával.

Még Henriette sem.

A szerencse most az egyszer rámosolygott, gondolta, miközben elbűvölve nézte az áttetsző bőrt, amely világos és puha volt, mint a bársony. Teljesen lenyűgözte Medici Mária szépsége. Ellenállhatatlan domborulatai, nagy, puha keblei, amelyekben szeretett elveszni, széles, de feszes csípője, tónusos teste, amely arra teremtődött, hogy a férfi magáévá tegye, és egyúttal katedrálissá váljon, amelybe beleveszhetnek az érzékei.

Aztán a drágakövek, amelyekkel Mária előszeretettel ékesítette magát, és amelyek közül néhányat még a legintimebb pillanataiban sem vett le, mesés részletekkel egészítették ki: a rubin nyaklánc, amely lángolóan csillogott a keblén, a tökéletes kövek, amelyek szinte lebegtek a dekoltázsában. És a gyöngyök, amelyek a csuklóját simogatták.

Erre gondolt, miközben csókot nyomott Mária korallszínű ajkára. Aztán még egyet és még egyet. Amikor vele volt, hirtelen minden eltűnni látszott: a gondok, a problémák, az intrikák és a csalások. És újra szabad volt: szerethetett, érinthetett, elvehetett.

A királyné csendben elmosolyodott. Henrik megsimogatta az arcát. Szeme nagy volt, arccsontja magas, bőre tökéletesen sima, mint a porcelán, rózsás sápadtsággal átitatva, és ez az árnyalat elragadta a gondolatait.

És milyen okos volt Mária! Nem olyan, mint a többi nő, aki féltékeny, bizalmatlan, kegyetlen. Egyáltalán nem! Akkora nemesszívűség és nagylelkűség lakozott benne, mint Franciaország.

Henrik csókokkal borította felesége fehér karját. Úgy ízlelgette azt a kemény húst, mintha csemege lenne. Finoman harapdálta, miközben Mária szemét félig lehunyva teljesen átadta magát neki. Bármit kérhetett volna a királytól egy ilyen pillanatban. Mária azonban egyáltalán nem élt vissza ezzel, ami még kívánatosabbá tette őt. Nem akart előnyt kovácsolni vagy hasznot húzni híres vonzerejéből.

Az pedig, hogy kétségkívül szakértő volt az élet dolgaiban, csodálatos szeretővé tette, tele meglepetésekkel és kísérletező kedvvel.

Mária felült az ágyon. A lepedő eltakarta hívogató kebleit. Barna haja lágy, fényes tincsekben omlott a vállára. Elmosolyodott.

– Valamit el kell hogy mondjak, kedvesem – vallotta be mély és meleg hangján.

Henrik teljesen el volt bűvölve.

– Beszéljen csak, én látomásom. Hallgatom.

Mária egy másodpercre oldalra pillantott. Aztán tekintete hirtelen visszatért a férfiéra.

– Felség, gyermeket várok magától.

Ez a hír egy pillanatra meglepte Henriket, mintha nem értette volna. Aztán minden világossá vált, és féktelen öröm látszott kirobbanni barázdált, szokás szerint túlságosan is komor és ráncokkal teli arcára.

– Királyném, a legörvendetesebb hírt közli velem, ennél szebb bejelentést nem is remélhettem volna! – és gyengéden megcsókolta Máriát.

Hagyta, hogy tekintete elkalandozzon, örömmel töltötte el ez a váratlan vallomás. Néhány pillanatig álmodozva nézte a jáspiscsészéket, amelyeket Mária rakatott a szobájába. Az alabástromlámpák és a kis aranyozott ezüst gyertyatartók fénygyöngyökkel szórták tele a tágas szobát, és visszaverődtek a sok, aranykeretes velencei tükör áttetsző felületéről. Ezek a csodák szinte felerősítették a szívében növekvő örömöt.

Mária lassanként átformálta az életét, ahogy a komor és romos Louvre is átalakulóban volt: fényt, örömöt, az élet melegét hozta oda.

– Kegyed, Mária, áldás a számomra – ismerte el a király meghatódottsággal a hangjában.

Mária átölelte a férfit. Mély gyengédséggel megcsókolta a hátát. De aztán ez az ártatlanság egészen más érzéseknek kezdte átadni a helyét. Henrik érezte, hogy a nő foga a vállát pásztázza. Mária megharapdálta. Aztán finoman megkínozta az oldalát, majd valami hideget helyezett az ágyékára.

Nem értette, mi az, de aztán meglátott a nő gyönyörű keze között egy mogyoró nagyságú gyémántot.

– Annyira buja kegyed, királyném, hogy ha nem tudnám, hogy hűséges és szerelmes, kételkednék az erényeiben. Henrik szerette így ugratni őt. És bár tudta, hogy ezzel kiteszi magát a közismert hűtlensége miatti esetleges szemrehányásoknak, örömmel tette, és boldogan konstatálta, hogy Mária ezt elnézi.

Ezzel még inkább magához láncolta. Való igaz, hogy amióta Mária a francia udvarba érkezett, Henriette és a többiek iránti érdeklődése igencsak alábbhagyott. Nemcsak azért, mert Mária újdonságot jelentett, méghozzá a legcsábítóbb fajtából, hanem éppen a nemtörődöm magatartása miatt, mintha tulajdonképpen meg lenne győződve arról, hogy a király egyik szeretője sem érhet a nyomába.

Henrik felsóhajtott. Boldog volt.

Megsimogatta Mária arcát. És szenvedélyesen szájon csókolta.

– Nos – mondta –, a tény, hogy gyermeket várunk, nem jelenti azt, hogy le kell mondanunk az ágy örömeiről, és anélkül hogy egyebet hozzáfűzött volna, megfogta a felesége kezét, és odahúzta, ahol a gyönyöre egyre fokozódott.

– Mondom, hogy megtörtént, asszonyom.

A Louvre egy másik szobájában, nem messze attól, amelyben az uralkodói pár éppen beteljesítette szerelmét, Leonora Galigai Mathieu Laforge-ot fogadta. A megállapodás szerint ez a különös férfi jelentkezett nála, amint teljesítette a küldetést, ahogyan azt a nő elrendelte.

– Tehát az az ember nem lélegzik többé?

– Kétszer is átszúrtam a szívét – zárta le a kérdést Laforge teljes hidegvérrel.

Leonora figyelmesen nézte. Fekete szeme mintha a férfi szívéből olvasott volna, de Laforge nem vett róla tudomást. Kellemes, de szinte jelentéktelen szépségű arca semmilyen érzelmet nem árult el. Úgy tűnt, hogy fiatal kora ellenére sikerült irigylésre méltó önuralmat és figyelemre méltó álcázási képességet kifejlesztenie, amelyek még inkább értékes erények voltak egy olyan udvarban, ahol a pletykák és az intrikák olyan elveknek számítottak, amelyekre az ember viselkedését alapozni lehetett.

– Meglátta valaki, Mathieu? – folytatta Leonora.

– Egyáltalán nem. A Les Halles-i közönség volt a legjobb biztosíték.

– Nagyszerű. – Leonora nem tudta visszafojtani elégedett mosolyát. Aztán minden további nélkül odalépett egy pompás, mívesen faragott fa íróasztalhoz. Finom ruhája ujjából egy apró ezüstkulcsot húzott elő, az asztal zárjába dugta és elfordította. Az asztallap felnyílt, és felfedett egy belső kis rekeszt. Leonora kiemelt belőle egy csilingelő erszényt. Miután visszazárta az asztalt, odanyújtotta az erszényt Laforge-nak.

– Tessék, monsieur, ötven aranykorona a fáradozásáért, a szolgálataiért, a megbeszélt összeg.

Laforge meghajolt.

– Köszönöm, madame – mondta tisztelettudóan. De még ekkor sem tanúsított túlzottan mesterkélt vagy különösebben elegáns modort. Viselkedése mértéktartó volt, mintha a gesztusai a normalitás fogalmát akarnák visszaadni. Visszafogott, nem hivalkodó, szinte jelentéktelen öltözködésével nem tűnt ki a környezetéből. Sőt kémként és bérgyilkosként sikerét éppen arra a lehetőségre építette, hogy az emberek egy pillanat alatt megfeledkezhessenek róla. Látszólag árnyékból táplálkozott. És ez a tulajdonsága nagyon tetszett Leonorának.

A tökéletes ember a királyné számára, gondolta ismét. Így aztán nem sokat teketóriázott, és rátért arra, amit már a beszélgetésük kezdete óta el akart mondani.

– Monsieur Laforge, vagy inkább Messer Laforgia, mivel már egy ideje ismerem kegyelmedet.

– Ahogy jobbnak látja, asszonyom – válaszolta a férfi.

– Gondolom, hallott már a király számos szeretőjéről.

– A hír nem újdonság számomra.

– Akkor bizonyára tudja, hogy az ágyasa…

– Henriette d’Entragues, Verneuil márkinője – fejezte be Laforge.

– Pontosan. Nos – folytatta Leonora –, tudja, mennyire kedves nekem a királynénk, és bizonyára azt is tudja, hogy ő is őszinte barátságot érez irántam.

– Olyannyira, hogy szolgálattevő udvarhölgyének nevezte ki kegyedet, sok francia nemes hölgy nagy bánatára – jegyezte meg Laforge.

– Igazán jól informált, Mathieu, mert így fogom szólítani.

– A tájékozottság a mesterségem alapja – válaszolta a bérgyilkos, és miközben ezt mondta, szürke szeme egy pillanatra felvillant. De azonnal ki is hunyt, úgyhogy Leonora azon tűnődött, vajon csak álmodta-e.

– Nagyszerű. Akkor a kérésem a következő.

– Csupa fül vagyok, asszonyom.

6.
TALÁLKOZÓ A KIRÁLYNÉVAL

Az este leszálltával Mária úgy döntött, hogy találkozik a kémmel, akiről Leonora Galigai mesélt neki. Barátnője tanácsára hintóval ment a találkozó helyszínére: egy kis házba a rue de Vaugirard-on. Jelöletlen hintót választott, hogy ne keltsen gyanút. Néhány, átlagos úriembernek öltözött őr kísérte.

Leonora Galigai ott várta őt. A királynénak az volt az érzése, hogy Leonora nem először használja ezt a kis házat titkos találkozóinak helyszínéül. De nem akart ezzel foglalkozni. Az udvarban keringő pletykák amúgy is teljes mértékben megerősítették a gyanúját. Néhányan a legelőkelőbb nemesek közül már napok óta nem titkolták, hogy Monsieur de Montrevalt az ő parancsára segítették át a túlvilágra. A király őrei találtak rá arccal a porban fekve a Les Halles piacán. A gyors vizsgálat kiderítette, hogy az úriembert kétszer mellkason szúrták.

Természetesen senki sem tudta bizonyítani, hogy Leonora áll egy ilyen akció mögött, de miután közismert tény volt, hogy Montreval alig néhány héttel korábban megsértette őt, sokakban felmerült a gyanú, hogy ami történt, nem volt más, mint az udvarhölgy bosszúja. Persze lehetett volna a hódolója, Concino Concini, a híresen heves vérmérsékletű firenzei nemes is, de ez nem vallott rá. Minél többet gondolkodott rajta, Mária annál inkább meg volt győződve, hogy Leonora lehetett a gyilkosság megrendelője.

Mária jól ismerte Leonorát, és tudta, hogy mindig is vasakarat és nem hétköznapi agresszivitás hajtotta. Ez a tulajdonsága megrémítette. Ugyanakkor tudta, hogy egy kígyófészekben él, egy olyan helyen, a Louvre-ban, ahol szinte az egész francia nemesség ellene van, mert olasz, vagy ami még rosszabb, firenzei, szép és bájos, és nem a királynétól elvárt nemesi vérből származó. Mária annak a Medici Katalinnak volt az unokatestvére, aki alig több mint egy évtizeddel korábban a történelem leggyűlöltebb francia királynéja volt. És most a sors látszólag úgy hozta, hogy átvegye a helyét.

Végső soron az az igény, hogy kíméletlenül és abszolút módon gondoljon a saját biztonságára, és maga mellé állítson egy olyan férfit, aki Leonora szerint a piacon fellelhető legjobb kém, egyáltalán nem volt földtől elrugaszkodott elképzelés. Mária bízott a barátnőjében, bár nem kis kockázattal járt egy ilyen embert felbérelni, hogy visszaszerezze Henriknek azt a papírt, amelyen korábban Henriette d’Entragues-nak felelőtlen ígéretet tett.

Mióta Párizsba érkezett, megértette, hogy a problémák elkerülésének legjobb módja, ha néhány megbízható barátból álló kört alakít ki, és a férjét túlzott féltékenység és felesleges tiltakozások nélkül támogatja, még a vétkeiben is. Henrik nem volt már siheder, és Mária biztos volt benne, hogy hamarosan megszelídül. Erotikus buzgalma átadja majd helyét a kornak, és akkor ő lesz az egyetlen nő az életében: feleség és királyné.

Elég csak hagyni, hogy az idő tegye a dolgát, így neki nem kell felesleges intrikákat szítania. Gyönyörű volt, és tudta, hogyan szerezzen örömet a férfinak. Az viszont igaz, hogy egy ilyen papíron, vagy ami még rosszabb, hivatalos dokumentumon tett ígéret, amelyet írásban rögzített hiteles tanúvallomással erősítettek meg, komoly problémát jelentett.

Valami, ami messze túlmutatott az ostoba irigységen és a haszontalan udvari cselszövéseken.

Mindenki előtt nyílt titok volt, hogy nemcsak Henriette, de az egész családja, sőt a nemesség egy része is nagyon szerette volna, ha a király kitagadja őt, és feleségül veszi Henriette-et.

Mária nem hitte, hogy Henrik valaha is ilyen messzire menne, többek között azért sem, mert eléggé biztos volt saját felsőbbrendűségében, másrészt viszont nem zárhatta ki, hogy ez az ekkor még kezelhető probléma nem súlyosbodhatna a jövőben, különösen, ha a frusztráció és az irigység táplálja.

Merthogy ezek voltak Henriette rokonainak az érzései.

Különösen féltestvére, Charles de Valois, Auvergne grófja, aki nem titkolta, hogy Franciaország trónjára pályázik. Egy királyi házassággal legitimált utód pedig újraéleszthette volna a már elhalványult reményeket. Annál is inkább, mivel úgy tűnt, hogy vele együtt Charles de Gontaut, Biron hercege és Franciaország marsallja is ki akarja használni a helyzetet. Egyszóval Henriette d’Entragues követelése körül egy sokkal szélesebb körű és veszélyesebb manőver kezdett kibontakozni. Henrik pedig mintha észre sem venné. Vagy talán nagy nőcsábász büszkesége vakította el annyira, hogy nem érzékelte ezeket a sötét cselszövéseket. Nem volt ostoba, és ahhoz, hogy elragadja a koronát a Valois-któl, legalább akkora ravaszságról, mint amennyi bátorságról tett tanúbizonyságot. De mostanra már elfáradt, békére és nyugalomra vágyott, ezért hajlamos volt lekicsinyelni és alábecsülni a napról napra növekvő felforgató erőket.

A pápa felbontotta a király Margittal kötött házasságát. Azzal a királynéval, aki amilyen szép volt régen, most olyan gusztustalan és visszataszító. Ráadásul kegyetlen nő is, aki vágyai megszállottjaként megalkuvás nélkül hódolt mindenféle orgiáknak. Úgy tartották, szexuális étvágya messze felülmúlta volt férjéét, olyannyira, hogy válásáért cserébe Margit állítólag háromszázezer livre jövedelmet és egy sereg fiatal kegyencet követelt, akiket a nap minden órájában megerőszakolhatott és birtokolhatott. Akár igazak voltak ezek a legendák, akár nem, Mária csak egyszer látta a királynét, és okos nő benyomását keltette benne, akinek az élet és a kor nem kegyelmezett. Semmilyen módon. Valóban úgy tűnt, hogy az évek megtették hatásukat, és megfosztották minden valaha volt szépségétől.

De ha a legendás szépsége semmivé is lett, ugyanez nem volt elmondható finom öltözködéséről és remek ízléséről. Nem is beszélve az éleslátásról és a művészetszeretetéről, amelyek igazán vonzó nővé tették. De most nem Margit volt a probléma, hanem a francia királynéi cím. Tény ugyanis, hogy ez a dokumentum, amelyet maga a király írt alá, rossz kezekbe kerülve fegyverré válhatott. Auvergne grófja és Biron hercege pedig pontosan erre számított.

Mária felsóhajtott.

Amikor a hintó végre megérkezett úti céljához, a kíséretében lévő két úr egyike lesegítette a lépcsőről. A másik bekopogott a rue de Vaugirard-i kis ház ajtaján, és amint kinyílt, a királyné eltűnt mögötte. A két férfi a bejáratot kezdte szemmel tartani. De ebben az órában, amikor a nap már régen lenyugodott és az éjszakai égbolt volt az egyetlen tájékozódási pont, az utca üresebben kongott, mint egy koldus kalapja.

Odabent Mária egy kis, gyengén megvilágított szobában találta magát. A félhomályban észrevette Leonorát: feketébe volt öltözve, és csak szép nyakláncának gyöngyei tükrözték vissza a gyertyák halvány fényét. Az egyik sarokban egy kopott, bársonykárpitozású, régi karosszékben egy férfit látott. A férfi, amikor meglátta belépni a királynét, felállt és meghajolt. Levette széles karimájú, nagy tollas kalapját, majd felemelte az arcát.

Mária egy egyszerű, szinte jellegtelen arcból átható tekintettel találta magát szemben: barna haj alatt szürke szem nézett vissza rá. A férfinak felfelé pödört, ápolt és vakszolt bajsza, finom, de arisztokratikus jelleget nélkülöző vonásai voltak. Nem volt se magas, se alacsony. Szikár testalkatú volt, de nem törékeny. Sötétszürke ujjast, puffos nadrágot és térdig érő csizmát viselt. Az összképhez hozzátartozott még egy kardhüvely, amely a bő szövetköpeny alól kandikált ki, benne kosárfonatos markolatú kard pihent.

Összességében úgy ítélte volna meg, hogy a férfi egyike a Párizsban szerencsét próbáló sok úriembernek. És nem is járt volna messze az igazságtól.

Leonora Galigai nem vesztegette az idejét.

– Felség, köszönöm, hogy eljött. Van szerencsém bemutatni azt az embert, aki elkötelezettségét és szakértelmét ügyünk szolgálatába állítva mostantól kezdve bármilyen problémát meg fog tudni oldani.

– A nevem Matteo Laforgia, de Mathieu Laforge-ra változtattam – mondta az előtte álló férfi. – Velencei vagyok, felség, és ezért természetes szövetségese, ha igaz, hogy az én köztársaságom és kegyed firenzei köztársasága sokszor harcoltak a csatatér ugyanazon oldalán. Óvatosságból azonban szívesebben látszom inkább franciának. Ez hasznosnak fog bizonyulni felséged számára, mert valószínűtlennek tűnik, hogy egy olyan nő, mint kegyed, egy magamfajta férfira támaszkodna, ráadásul egy franciára. Ezzel az egyszerű módszerrel eloszlatjuk a gyanút.

Mária bólintott. Aztán megszólalt:

– Monsieur Laforge, látom, nincs híján a kezdeményezőkészségnek. Gondolom, Leonora már említette a bennünket sújtó problémát, amely valójában egész Franciaországot fenyegeti.

– A tények nem is lehetnének egyértelműbbek, királyném.

– Rendben. Akkor azt kérem, hogy a lehető leggyorsabban szerezze vissza ezt a dokumentumot. Fogalmam sincs, hogy Henriette d’Entragues hol rejtegeti, de életbevágóan fontos, hogy minél hamarabb visszakerüljön a király kezébe.

– Tökéletesen értem a probléma jellegét.

Mária felsóhajtott.

Leonora megérezte, hogy a királyné hezitál, és a segítségére sietett.

– Asszonyom, megértem az aggályait. Mindannyian tudjuk, hogy ez az eljárásmód mennyire fondorlatos, de nincs más lehetőségünk. A király többször is megpróbálta helyrehozni a hibáját, de látható eredmény nélkül. Madame d’Entragues makacssága legyőzhetetlen. Ezért ha némileg előmozdítjuk az események alakulását, az csak csekély kockázatot jelent ahhoz a hatalmas előnyhöz képest, amelyhez kegyed és a király így juthat.

A királyné Leonorára nézett. Majd Laforge-ra.

– Bizonyára megérti, monsieur, hogy ez a megbízatás, amit adok, részemről a legmélyebb bizalom jele. A létező egyik legkényesebb feladatot bízom magára, és ha valaha is említést tenne arról, amit kértem, finoman fogalmazva is elvesznék. Csak azért fordulok magához, mert Leonora ajánlotta a szolgáltatásait. Remélem, jól teszem.

Laforge egy pillanatig sem habozott. Hangja és szavai őszintének tűntek:

– Királyném, megértem az aggodalmait, de nincs mitől tartania. Mély barátság fűz Leonorához. Valami, ami erősebb, mint a vér köteléke. A szívem felségedé. Tegyen vele, amit csak akar. Ha valaha is szót ejtenék arról, amit mondott, késedelem nélkül tépje ki, és vesse kutyák martalékául. Mostantól kezdve felségedé vagyok. Senki másnak nem fogok engedelmeskedni. Velenceiként esküszöm erre kegyednek.

Máriát megérintette e szavak őszintesége, már amennyire egy velencei őszinte lehet. Ráadásul egy kém. Mégis, Laforge annyi szenvedéllyel beszélt, hogy nem kételkedett a szavai hitelességében. Végül is, valakiben csak meg kell bíznia.

– Rendben van, monsieur – mondta végül. Aztán a barátnőjéhez fordult: – Leonora, odaadná közös barátunknak az összeg felét?

És miközben ezt mondta, Galigai már egy csilingelő bársonyerszényt tartott a kezében.

– Tessék – mondta –, ötven pistole a fáradozásáért. A feladat teljesítésekor ugyanennyi fogja ütni a markát.

Laforge kesztyűs kezébe fogta, majd eltüntette a köpenye alatt.

– És most – fejezte be a királyné – jobb, ha Leonora és én visszatérünk a palotába.

A kém bólintott.

– Még egy utolsó dolog – kérdezte Mária. – Honnan fogjuk tudni, hogy elvégezte a magára bízott feladatot?

– Ne aggódjon, királyném, majd én jelentkezem.

Amióta megismerte, Mária most először tapasztalta, hogy Laforge hangjában komor elszántság érződik.

Az utcára kilépve érezte, hogy jeges borzongás fut végig a gerincén. Nem nézett hátra.

7.
EGY IJESZTŐ MEGLEPETÉS

Mathieu Laforge, amennyire csak lehetett, napok óta követte Henriette d’Entragues minden mozdulatát. Fárasztó és végtelenül unalmas volt megtanulni ennek az elkényeztetett és arrogáns fiatal arisztokrata nőnek a szokásait. Olyannyira, hogy ha Laforge-nak nem kellett volna vigyáznia arra, hogy a haja szála se görbüljön meg, a saját kezével fojtotta volna meg. Nem mintha útjaik keresztezték volna egymást, hiszen tisztes távolságot tartott tőle, de már messziről nézve is látszott, milyen rémes a jelleme.

A trükkök és technikák csiszolásával töltött évek azonban, amelyek révén erre a szintre jutott, a kémkedéshez legfontosabb erénnyel ruházták fel: a türelemmel.

Így aztán Laforge a napok múlásával két különböző, rendkívül fontos felfedezést tett: az első az volt, hogy Henriette soha nem vált meg attól a híres dokumentumtól. Mindig magánál tartotta, a fűzője belső zsebébe dugva. Laforge azután győződött meg e következtetés bizonyosságáról, amikor egy egész hétre kibérelt egy szobát az Hôtel des Trois Monarques második emeletén.

Szobája arra a kis palotára nézett, amelyben Henriette d’Entragues a nap nagy részét töltötte. A megfigyelés közben nem kerülte el a figyelmét, hogy amikor Henriette egyedül volt, túlságosan gyakran nyúlt a melléhez, mintha csak meg akarna győződni róla, hogy minden rendben van-e. Egy nap, amikor egyértelműen látszott, hogy vár valakit, elővett egy tömör, lepecsételt borítékot. Laforge biztos volt benne, hogy nem lehetett más, mint a híres írásos ígéret, látván, Verneuil márkinő milyen gondosan ügyelt arra, hogy az átkozott papír a helyén legyen.

A második felfedezés az volt, hogy Henriette minden csütörtökön a Saint-Hilaire-du-Mont-templomba járt gyónni. Ez az új ismeret hozzásegítette, hogy egy végtelenül egyszerű, de hatékony tervet dolgozzon ki.

Ahogy a környéken sétált, megfigyelte, hogy a hétnek ezen a napján a templom épülete gyakorlatilag néptelen. Arról nem is beszélve, hogy Henriette szívesen töltött el néhány órát a templomocska kis kápolnájában. Az egyetlen személy, aki rajta kívül megfordult ezen a helyen, a gyóntatója volt. Egy fiatal plébános, aki első pillantásra azt a benyomást keltette, hogy sokkal járatosabb a világi szokásokban, mint amennyit elárul.

Laforge-ot azonban vajmi kevéssé érdekelték a fiatal pap ügyei, bár jobban szemügyre véve a viselkedését, az a meggyőződése támadt, hogy ez az ápolt bőrű, tiszta, bágyadt tekintetű férfi a legmocskosabb erkölcstelenségeket hordozza a lelkében. És valószínűleg nem csak a lelkében.

Így hát aznap, tudván, hogy Henriette hamarosan megérkezik, Laforge belépett a kis templomba.

Általában amikor látta, hogy Verneuil márkinő megérkezett, Courbet atya