Informatika

50 év munka Németországban

Szabó Tamás

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

© Szabó Tamás, München/Budapest

„Gondolkodó gépek” - nem hiszek az „OKOS GÉP” Sci-Fi meséknek.

A nagyobb informatikai projektek szerénységre is tanítanak.

Tárgyszavak: külföldi munka, magyarok Németországban, Német Diplomások Egyesülete, életrajz, családtörténet, München, informatika, szoftver, adatbank, IBM, hypertext, WEB, internet, kisipar, vállalkozás, technikatörténet, ipartörténet, 20. század történelem, kivándorlás, emigráció, társadalomtörténet, információs forradalom

Szakmai életrajz CV: https://sites.google.com/site/cvtamasszabo/

Apám Szabó Károly https://hu.wikipedia.org/wiki/Szabó_Károly_(műszerész)

Bevezetés

Elmúltak a munkaévek, lezárult egy korszak, értékelni tudom életem két fontos tényezőjét: ötven évvel ezelőtt elhagytam Magyarországot, és ugyanakkor szakmát is változtattam.

A Münchenben élő magyaroknál vagy a magyar egyetemistáknál a németországi egyetemi évek alatt kialakult kettős kulturális kötődés egész életre szól. Otthon vannak Magyarországon, de Németországban is. Őket érdekelheti ez a visszaemlékezés. Azoknak is érdekes lehet, akik munkájukkal az elmúlt négy évtized információs forradalmának alakítói voltak. Az ezredforduló óta pedig az internettel az információs forradalom mindenkit elért. A határok megszűnésével Európában a külföldi munka tapasztalatai talán még fontosabbak lettek mint régen.

A budapesti Német Magyar Diplomások Egyesületének 2004-es taglétszáma 1 200 személy volt. A Müncheni Magyarok Klubjában az interneten 5 000 körül volt a tagok száma 2010 elején. Ezek egyharmada 40 évnél idősebb. A fiatalabbak ma már másként látják a világot, a 20 évnél régebbi társadalmi fejlemények őket esetleg nem érdeklik. Az informatika fejlődése 1968 óta a fiataloknak is tanulságos lehet, egy drezdai nemzetközi konferencián akkor vezették be az informatika fogalmát az egyetemeken. Az informatika korábban a stuttgarti SEL vállalat védett márkaneve volt. 1968-ban az SEL a kizárólagosságot megszüntette, lehetővé tette, hogy az informatika az új egyetemi tanszékek neve legyen.

Miért hagytam el Magyarországot a 60-as évek végén? Az úgynevezett Kádár-korszak fénykora kezdődött, amire nem kevesen, kortársaim is nosztalgiával gondolnak vissza. A környezetemhez viszonyítva ráadásul kiváltságos, jó anyagi helyzetben éltem 1968-ban Budapesten. Döntésemet több tényező befolyásolta: szüleim korábbi meghurcolása és az a jogbizonytalanság ami az egypártrendszert végigkísérte, a prágai tavasz után kiszámíthatatlanná tette. A prágai tavasz elfojtása évtizedekig kedvezőtlen hatással volt a magyar bel- és gazdaságpolitikára. Szakmai kíváncsiságom súlypontja a számítástechnika volt és ez nyugaton messze lehagyta a keleti országokat. A nyelvtudás nem volt akadály, előtte a drezdai egyetemen 6 év alatt megszoktam a német környezetet? Jó döntés volt utólag, hogy külföldre mentem? Akkor még nem tudtam, hogy ez megfordíthatatlan, végleges válaszút lett.

Miért kezdtem el egy teljesen új szakmát, amikor előtte évtizedes tanulmányaim alapján a gépésztechnikusi oklevelet és villamosmérnöki diplomát szereztem? Miért nem dolgoztam még egyetlen napig sem a tanult szakmáim területén, hanem csak az informatikában? Senki nem sejtette akkor, hogy munkaéveimmel egy időben, párhuzamosan az informatikai forradalom elindul. Csak fiatalos lelkesedés, nagy kíváncsiság volt a technika iránt, nagyon szerény tudással párosult a számítógépekről, és az ezzel kapcsolatos esélyekről nem volt semmi konkrétum.

Milyen érzés az, hogy most már végre Európában, keleten is megszűntek a határok?

A rendszerváltás a keleti országokban és a volt NDK-ban az ott élők jelentős részének csalódás lett, ez tény. Valamikor a hasonló méretű, 10 milliós, vagy kisebb nyugat európai országokban is nehéz volt a nagy-európai integráció. Jelenleg ezek a „kicsik” nyugaton rugalmasabbak, életszínvonalban lehagyták a nagyokat (Ausztria, Dánia, Belgium, stb.). A magyar média központjában elsősorban a nagy országok állnak. A Magyarországon megszervezett nyugati tanulmányutak színvonalasak, megmutatják a műemlékeket, múzeumokat, természeti szépségeket.

Bátorkodom megkérdezni, hogy meg lehet ismerni egy ilyen úton a környező nyugat-európai társadalmat, a munkaviszonyokat? Véleményem szerint ez csak egy külföldi munkavállalás kereteiben lehetséges.

A következő fejezetekben a fenti kérdésekre találhat az olvasó válaszokat a 40 év tapasztalatából.

Beszámolok a négy évtized változatos munkaviszonyairól, a társadalmi környezetről a hétköznapok perspektívájából.

Külföldön való beilleszkedésem és szakmai életem szerencsésen alakult. A szerencsét előre kiszámítani nem lehet, nem merem ajánlani senkinek, hogy kövessék példámat. Ezt mindenkinek saját feselőségére kell eldönteni. Ma már nem lenne bátorságom újra nekivágni. Optimista voltam 40

évig, és többször könnyelműen otthagytam egy biztosnak látszó munkát akkor, ha az új munka a szakmai kíváncsiságomnak szélesebb teret kínált. Ráadásul munkaéveim legnagyobb részében nem volt alkalmazotti szerződésem sem, viszonylag korán szabadfoglalkozású vállalkozó lettem. A legjobb munkáim ráadásul, körülbelül 8 évig, minden írásbeli szerződés nélkül, csak egyszerűen adott szóra vagy „kézfogáson” alapultak.

Az 1968 és 2008 közötti, munkában eltöltött 40 évről szól a visszaemlékezésem. Ezekben az években szereztem a legtöbb tapasztalatot a körülöttem lévő társadalomról is. A politikában nem vettem részt. A társadalmi változásokat csak a háttérből figyeltem, mégis fontosak voltak az életemben. Fiatalon, nyugaton is baloldali illúziókkal kezdtem, a gyakorlatban ezek az illúziók alaposan lecsiszolódtak. Még amatőr módon is érdekes a társadalomról elgondolkozni, különösen az egypártrendszerek meglepő, békés összeomlása után. A digitális forradalomról azt hiszem, hogy a legjobb időben, alapos tapasztalatokat szereztem, de ebben sem voltam biztos még az első

évtizedben, a tapasztalatok haszna lassan, az évek során alakult csak ki.

A négy évtized technikai fejlődése szédületes volt. Érdemes a múltról beszélni? Nem érdekel az, ami ma már muzeális emlék, csak az, ami a gyors fejődés ellenére ma is időtálló maradt. Hogyan lehetséges, hogy valami változatlanul értékes tud maradni ebben a forgatagban?

Ide sorolnám az információs társadalom gyakorlatban kipróbált módszereit, eszközeit, a szünet nélküli alkalmazkodást, a rugalmasságot. Folyamatosan szükség volt transzformációs projektekre, technológiaváltásra. Ezek a ritka kincsek azok, amelyeket igyekeztem összegyűjteni.

Mi legyen a korábbi jóslatokkal? A bevált jóslatok talán érdekesek, de még inkább az érdekel, ami meglepetésszerűen következett be, amivel senki nem számolt, vagy sokszor előfordult, hogy a jóslatok pontosan az ellenkezőjükre fordultak. Ezek azok a tapasztalatok, amelyekről szintén érdemes gondolkozni.

Nem akarok hagyományos életrajzot írni, csak a munkaévekről emlékezem. Csak azokról a barátokról fogok név szerint is írni, akik ezt kérték, vagy beleegyezésüket adták. Magánéletemről az iskolaévek után nem fogok beszámolni. Joggal kérdezi a kedves olvasó, hogy mi a célom mégis a több mint 10 oldal szöveggel, a családi háttér ismertetésével? Szüleim sorsa és a jogbizonytalanság az egypártrendszerben volt az egyik fontos tényező, hogy 1968-ban elhagytam Magyarországot. Az ő

sorsukkal és a történelemmel kapcsolatos indulatoktól nem vagyok mentes, amikor a szövegben elhagyom a semleges álláspontot. Ezért elnézést kérek, de a szöveg nagyobb részében, a munkámmal kapcsolatban igyekszem tárgyilagos maradni.

A családi háttér, apám műszerész szakmája alapvetően meghatározta pályaválasztásomat, kíváncsiságomat az irodatechnika, számítástechnika és az önálló tevékenység iránt. Több mint 100

éves családi hagyomány, hogy a szüleim és a rokonok kis vagy közepes vállalkozónak indultak pályakezdetkor. Az én családomé nem csak egyéni sors, a kisvállalkozók államosítása jelentős társadalmi rombolást okozott Magyarországon. Az államosítás következménye, hogy 20 évvel a rendszerváltás után még mindig hiányzik a vállalkozó szellem a magyar társadalomból, csaknem teljesen hiányzik az a középosztály, amely a szomszédos Ausztria jóléti társadalmának alapja. Egy 2009-es közvélemény-kutatás szerint a többség még mindig az államtól várja a gondoskodást, idegenkedik az önálló vállalkozástól.

Az iskolaévekről az a legfőbb emlékem, hogy iskolába nem szerettem járni, örültem, amikor végre a munkaévek elkezdődtek. Nem volt szerencsés, hogy korán, már a nyolc általános után műszaki középiskolába, majd műszaki egyetemre jártam. Tíz év műszaki tanulmányokkal nem szerencsés, a technika rohamosan elavul, időarányosan kevés a maradandó érték.

Kiegészítés 2014 oktober

Németországban élek most már 50 év óta. Nem foglalkoztam politikával. A német újságírók szövegei évekig nagyjából hitelesek voltak, megegyeztek a hétköznapi tapasztalatokkal. Éppen ezért feltűnőek a német média szövegei Magyarországról 2010 óta: ferdítések, féligazságok. A SPIEGEL és a Süddeutsche Zeitung, egyébként minőségi újságírás, de sajnos a magyar vonatkozású szövegeik 2010 óta nem gondos újságírás, hanem szándékos károkozás (minél rosszabb Magyarországnak annál jobb?). Ezt szándékoztam egyensúlyozni a SPIEGEL online-ban amikor ott 2013. áprilisban beszámoltam apám sorsáról:

https://www.spiegel.de/geschichte/ungarischer-judenretter-karoly-szabo-a-951355.html

"Aki nem vesztette el a józan eszét, az nem a „minél rosszabb, annál jobb” jegyében azon imádkozik, hogy Orbán politikája becsődöljön, hanem ellenkezőleg, azon, hogy a helyzet normalizálódjon, sikerüljön stabilizálni a gazdaságot, túljutni a társadalmi válságon." Pelle János 2010 a HVG-ben a hamburgi SPIEGEL szövegéről. A német médiában a helyzet sajnos 2023-ban változatlan.

Családi háttér

Nagyszülők

Vásárhelyi Géza, anyai ágon nagyapám, 1889-ben született és 76 éves koráig 1965-ig élt Budapesten. Csak őt ismertem nagyszüleim közül személyesen. Nagyapámat a Deák téri evangélikus templomban keresztelték meg, 1909-ben érettségizett, 1914-ben házasodott, katona volt az első

világháborúban. Mint minden érettségizett ember, abban az időben tiszt lett, népfelkelő hadnagy, leszerelésekor népfelkelő főhadnagy. Szerencsésen elkerülte a harctereket, valahol a Balkán mohamedánok-lakta területén (Bosznia?) állomásozott. Erre utaltak nagyapám megmaradt amatőr festményei, délkeleti színes öltözetű emberek, teherhordó szamarak, pálmák, fehér, lapos-tetős, afrikai hangulatú épületek, minaretek. Ebben az időben, amíg ő békésen festegetett az olasz és orosz harctereken kegyetlen csaták dúltak.

Nagyanyám, Kelemen Erzsébet 1899-ben született és 1924-ben, fiatalon meghalt, 25 évig élt.

Anyám születésekor, 1920-ban anyja 21 éves volt, anyám bátyja, János már 3 éves. Ekkor még a Kelemen-család közelében, Egerben éltek. Nagyapám három kisgyerekkel özvegy lett, a katonaság után tisztviselő volt. Egerből Rákosligetre költöztek, valószínűleg jó fizetést kapott, szép, kis kertes házban lakott három saját gyerekkel: egy fiú, két lány, és egy nevelt leány gyerekével, akit második felesége hozott a házasságba. Rákosliget 1907 után tisztviselő- és nyaralótelep lett. Rendezett, de négy gyerekkel mégis szerény anyagi körülmények között éltek. Amire én emlékezem az 50-es évektől: nagyapám több mint 60 évesen nyugdíjas életet élt kisebb mellékállásokkal.

A harmincas években a zsidótörvények kényszere alatt nagyapám kutatni kezdte a származását igazoló iratokat. Hagyatékából végül rám maradtak az így gyűjtött családi dokumentumok. A legkorábbi irat hivatkozása az 1713-as évről és egy Nemes Vitézlő Vásárhellyi Jánosról szól, ott még kettős „l” betűvel. A szöveg Küküllő vármegye, Mihályfalva, erdélyi és kisnemesi származásra utal.

Egy keresztlevélen az 1825-ös évben az apa neve Vásárhelyi Sándor, lakhelye Sepsiszentgyörgy, foglalkozása regemenszabó. Újabb családi iratokban a Vásárhelyi János név a gyakori. A vallási felekezet gyakran változik a házasságokkal, a nőknél hol katolikus, a férfiaknál hol református. A szobafestő foglalkozás több generációban öröklődött a családban.

Nagyapám testvére a hagyománynak megfelelően szintén szobafestő, vállalkozó lett, nagyapám csak szabadidős és később nyugdíjas, műkedvelő festő volt. Nagyapám testvére, Vásárhelyi Károly, akit személyesen ismertem, a családi hagyomány nyomán szobafestő mester a gazdasági válság idején feleségével és egyetlen Edit lányával Párizsban próbált szerencsét, de később visszaköltözött Budapestre. Nagyapám nem folytatta a szobafestő hagyományt, a Monarchia és az első világháború idején hivatásos katona, majd tisztviselő lett. Károly nagybátyám szabadidejében szenvedélyes vadász volt még az 1960-as évekig is.

Nagyapám iratai alapján:

Vásárhellyi János

Sepsiszentgyörgy, 1713 körül, több adat nincsen

Vásárhelyi Sándor, nagyapám dédapja

Sepsiszentgyörgy, 17xx–18xx, regemenszabó

Vásárhelyi József, nagyapám nagyapja

Sepsiszentgyörgy, 1825. május 5–Budapest 1914. február 12. mázolómester, élt 89 évet Vásárhelyi János, nagyapám apja

Bukarest, 1857–Budapest 1934. július 30., mázolómester, élt 77 évet Vásárhelyi Géza, nagyapám

Budapest, 1889. augusztus 22–Budapest, 1965 közalkalmazott, élt 76 évet Nagyszülők apai ágon

Apám édesanyja, Szabó Margit, gyári munkás Budapesten, apámat féltestvérével egyedül nevelte fel, 52 évesen, 1942 elején halt meg. A családi iratokból az is kiderül, hogy két generációra visszamenőleg, apám nagyanyja és dédnagyanyja szintén apa nélkül nevelték gyerekeiket. Zala megyében, szakácsként dolgoztak.

Apám

Apám, Szabó Károly Budapesten született 1916. november 17-én. Az iratok alapján apám gyerekkorában a VII. kerület, Damjanich utca 35. szám alatt lakott, majd később a Péterffy Sándor utca 38. számú házban. Később, apám házassága után féltestvére maradt a lakásban. Ezt a lakást én is ismertem, egy-szoba konyha, a WC a lakáson kívül, a körfolyosó végén a lépcsőház mellett.

Az 1900-as évek elején gyorsan felépült VII. kerületi városnegyedet Csikágónak nevezték, apám is ezen a néven említette gyerekkorából.

Részlet Békés Pál Csikágó című regényéből:

„Mérnökök jelölték ki a káposztaföldek és kusza konyhakertek közt a majdani utcák nyomvonalát.

A teremtés lázában épült az új negyed, olyan sebesen nőtt ki a földből, hogy messzi kerületekből is csodájára jártak. Amint a kívülállók számára is derengeni kezdett az egymást derékszögben metsző

utcák könnyedén átlátható világa, az ésszerűség és a korszerűség tiszta képlete, a negyed megkapta egyesek szerint gúny- mások szerint becenevét. Csikágó. Mert a képeslapok Chicagót, a tengerentúli préri-metropoliszt hirdették a modern városiasság netovábbjának. Csikágó. Mert egyedül Chicagóban harapódzik ilyen sebességgel a ráció rácsszerkezete és zabálja fel a környező üres síkságot. A keresztelő idején a bűnről még szó sem esett. Az új pesti negyed mintha versenyt futott volna az ismeretlen amerikai nagybácsival; két év alatt lett a semmiből.”

Apám van egy fénykép cserkész egyenruhában, 1929. május 26-án, 13 éves volt . Életében fontos szerepet játszott a cserkészekkel a budai hegyekben, a Szentendrei-szigeten töltött szabadidő. Egy későbbi igazolás szerint még 1931. május 17-én a 342-es Damjanich-cserkészek tagja. A cserkészet idejéből gyerekkori barátja Szalai Pál aki később könyvkereskedő lett. Ezzel a gyerekkori baráttal együtt 1944-1945-ben több mint 150 üldözött életét mentették meg. Az izraeli „Világ Igaza”

kitüntetést kapták a barátok 2008 Szalai Pál, illetve 2012-ben Szabó Károly.

Apám is szerette a könyveket, ezért előbb a nyomdász szakmát akarta tanulni. A nyomdaipari ólom egészségre káros hatása miatt végül is a betűkkel rokon szakmánál, az írógépeknél kötött ki.

1932 és 1935 márciusa között műszerész tanuló volt a Remington Rt. irodagép vállalatnál.

Több olyan fényképet találtam apámról amelyeken a 30-as évek elején és közepén sportolás közben készült: kirándulások a budai hegyekben, atlétikai versenyek, labdarúgás is és télen sífutás Dobogókőn.

A műszerész szakvizsga után apám a Brunsviga irodagép vállalat alkalmazottja lett. A Brunsviga-alkalmazottak között a 40-es években kialakult barátságok még hosszú évekig, a háború után is kitartottak. Még az 1960-as években is gyakran találkoztak, szakmailag is segítették egymást munkával, ritka alkatrészekkel vagy tanáccsal.

Apám 30-as évek végéről megmaradt útlevelében három utazás nyomai láthatóak. Két rövidebb Bécsben és egy nagyobb utazás 1939 nyarán, amikor Hamburgig is eljutott. 1939. augusztus 19-én egy bejegyzés Kölnben, a Deutsche Banknál 30 márka pénz kifizetéséről. Bécsig a Dunán, elbeszélése szerint hajóval utazott, a további utakat az akkor újonnan épült német autópályákon, autóstopposként tette meg. Dobozos Voigtländer fényképezőgéppel dokumentálta az utazás állomásait Berlinben, Hamburgban. Gyerekkoromban ezzel a géppel kezdtem én is fényképezni.