Azoknak a cinikusoknak, akik titokban
még hisznek a szerelemben.

ELSŐ FEJEZET

Épp átöltöznék az iskolai egyenruhámba, amikor meglátom a szobám ablaka előtt lebegő férfit.

Nem, nem is a lebegés a jó szó, már látom, ahogy közelebb lépek. A pulzusom az egekben, az egyik kezemmel a gyűrött, kockás szoknyát szorongatom. Lóg az ablakban. A teste két fémdróton függ, amelyek vészesen vékonykának tűnnek, főleg annak fényében, hogy a huszonnyolcadik emeleten vagyunk, és a nyári szél dél óta nagyon erősen fúj, felverve a port és a leveleket, akár egy minitornádó.

Elképedve rázom a fejemet: miért hozná magát bárki is ilyen helyzetbe? Mi ez, valamiféle extrém sport? Beavatási szertartás?

Életközepi válság?

A férfi észreveszi, hogy bámulom, és vidáman int nekem, tudomást sem véve arról, hogy akár egyetlen hibás drót, laza csomó vagy különösen agresszív madár is elég lenne hozzá, hogy lezuhanjon az épület oldalán. Azután, éppoly lazán, elővesz a zsebéből egy vizes rongyot, és elkezdi sikálni a köztünk lévő üveget, fehér habot hagyva mindenhol.

Igen. Hát persze.

Elvörösödök. Olyan sokáig voltam távol Kínától, hogy teljesen elfelejtettem, hogyan tisztítják a lakások ablakait – ugyanúgy, ahogy arról is megfeledkeztem, hogyan működnek a metróvonalak, vagy hogy nem kéne lehúzni a vécén a papírt, vagy hogy csak bizonyos típusú üzletekben alkudozhatsz anélkül, hogy csórónak vagy sóhernek tűnnél. Aztán meg ott az a sok dolog, ami mind megváltozott abban a tizenkét évben, amíg a családom és én a tengerentúlon voltunk; azok a dolgok, amiket eleve sosem volt lehetőségem megtanulni. Például hogy az itteni emberek nyilvánvalóan nem használnak már készpénzt.

Nem viccelek. Mikor a múlt héten megpróbáltam odaadni a pincérnőnek egy régi százjüanos bankjegyet, úgy bámult rám, mintha azt gondolná, hogy időutazó vagyok, egyenesen a 17. századból.

– Hmmm, halló! Eliza! Ott vagy még?

Majdnem átesek az ágy sarkán, ahogy sietek a laptopomhoz. Két kartondobozra van támasztva, amiken az ELIZA NEM IGAZÁN FONTOS CUCCAI felirat áll – még nem jutottam hozzá, hogy kipakoljam őket, szemben a NAGYON FONTOS CUCCOK dobozzal. Anyukám szerint fogalmazhatnék kicsit pontosabban is a címkézésnél, de azt nem mondhatjuk, hogy nincs saját rendszerem.

– Eli-za? – Zoe hangja, amely fájdalmasan ismerős még a képernyőn keresztül is, egyre hangosabb lesz.

– Itt vagyok, itt vagyok – válaszolom.

– Ó, istenem, csak azért, mert szó szerint csak egy csupasz falat látok. Ha már itt tartunk… csajszi, berendezed valaha a szobádat? Már vagy három hónapja ott laksz, és még mindig úgy néz ki, mint egy hotelszoba. Mármint szép hotel, persze, de…

– Ez egy tudatos művészi döntés, oké? Tudod, minimalizmus meg ilyesmi.

Felhorkan. Jól kamuzok, de Zoenak remek detektorai vannak.

– Igazán? Valóban?

– Talán – hazudom, és magam felé fordítom a laptopot. A képernyő egyik oldalát az angolórára írt esszé foglalja el, és kábé egymilliárd lap a „hogyan írjunk csókjelenetet” témában, kutatási célokra; a másik oldalon a legjobb barátnőm csodaszép, vigyorgó arca.

Zoe Sato-Meyer a konyhájában ül, vékonyka teste a kedvenc tweedzakójába bugyolálva, sötét loknijai magas lófarokba simítva, a mennyezeti lámpák dicsfényében olyan, akár egy nagyon stílusos tizenhét éves angyal. Csak a mögötte lévő koromfekete ablakok – és a pulton gőzölgő tálka instant tészta (nála ez az esti nasi) – utalnak arra, hogy L. A.-ben már az éjszaka egy istentelen órájában járunk.

– Uramatyám. – Kiszúrja a kopott pöttyös pulóveremet, mikor a laptopkamerát igazgatom. – Nem tudom elhinni, hogy még mindig megvan ez a pulcsid. Már kábé nyolcadikban is ezt hordtad, nem?

– Miért? Nagyon kényelmes – mondom, ami végül is igaz. De azt hiszem, az is igaz, hogy ez a csúnya, foszladozó pulcsi azon kevés dolgok egyike, amelyek változatlanok maradtak hat különböző országon és tizenkét különböző iskolán át.

– Oké, oké. – Zoe mindkét kezét feltartja, jelezve, hogy megadja magát. – A te dolgod. De mégis, nem kellene átöltöznöd? Kivéve, ha a szülői értekezleten is ezt akarod viselni…

Újra a markomban lévő szoknyát nézem, az idegenül ható WESTBRIDGE NEMZETKÖZI ISKOLA, PEKING logót, amely a merev, műszálas szövetre van hímezve. Görcsbe rándul a gyomrom.

– Persze, nem – mormolom. – Mindenképp át kell öltöznöm.

Az ablaktisztító még mindig itt van, úgyhogy behúzom a függönyöket – de előtte még vetek egy gyors pillantást az alattunk elterülő lakóparkra. Ahhoz képest, hogy Bluelake-nek hívják, az épületek rendezett sorai és gondozott kertjei körül csak egy egészen pici rész kék, viszont rengeteg a zöld: a komplexum közepén található mesterséges tó és a hozzá tartozó lótusztavak, a tágas minigolfpálya és a parkolónál lévő teniszpályák, a kavicsos ösvényeket szegélyező buja fű és a páfrányfenyők. Mikor beköltöztünk, az egész egy puccos üdülőhelyre emlékeztetett, ami illik is rá – hiszen egy évnél tovább nem nagyon maradunk itt.

Miközben belebújok az egyenruhámba, Zoe csettint egyet, és azt mondja:

– Várj, ezt nem úszod meg! Mondd csak, miért is a nemlétező pasidról írsz esszét?

– Nem írok. Írtam – helyesbítek, miközben húzom át az inget a fejemen. – Már le is adtam. És nem arról van szó, hogy én akartam kitalálni egy sztorit a szerelmi életemről, de nem tudtam, mi másról írhatnék… – Megállok, hogy leszedjem a hosszú, tintafekete hajszálamat az ing egyik gombjáról. – Ma volt a határidő, és része a tananyagnak, szóval… érted. Fel kellett találnom magam.

Zoe felhorkan, ezúttal olyan hangosan, hogy berezeg a mikrofonja.

– Azt tudod, hogy a magadról írt esszé elvileg nem kitalált történetet jelent, ugye?

– Nem – válaszolom rezzenéstelen arccal. – A rólam szóló esszének a saját életemről kell szólnia? Ez nekem új. Megdöbbentő. Az életem egy hazugság.

Valójában pont azért döntöttem úgy, hogy a komoly non-fiction feladatot úgy oldom meg, hogy lényegében egy négyezer szavas romantikus történetet adok le, mert annyira személyesnek kellett volna lennie. Már maga a téma is elég szörnyű, egy nyálas könyv ihlette, amivel a suli első hetében foglalkoztunk: Az Amikor a fülemülék válaszoltak című könyvben Lucynak és Taylornak megvan a saját „titkos nyelve”, amit senki más nem ismer. Ki az, akivel titkos nyelvetek van? Hogyan alakult ki? Mit jelent neked ez a személy?

Még így is lehet, hogy befogtam volna az orrom, és belementem volna, hogy írok egy enyhén túlzó valamit valamelyik szülőmről vagy a kishúgomról vagy Zoeról… viszont a kész esszéket posztolnunk kellett a Westbridge Iskola blogjára. Egy nyilvános felületre, ahol bárki – bármelyik osztálytársam, aki csak úgy ismer, mint „az új gyerek”, vagy „az, aki nemrég költözött ide az Államokból” – láthatja és kommentelheti.

Kizárt dolog, hogy én valós részleteket osszak meg a legközelebbi személyes kapcsolataimról. Elég kínosak a hamis részletek is: hogy hogyan követtem a vonalakat az állítólagos pasim tenyerén, suttogtam neki titkokat a sötétben, mondtam, hogy a világot jelenti nekem, hogy otthon érzem magam vele.

– …csöppet sem aggódsz amiatt, hogy az emberek a suliban esetleg, nem is tudom, elolvassák, és kíváncsiak lesznek erre a te pasidra? – kérdezi Zoe.

– Megoldottam – biztosítom őt, miközben újra széthúzom a függönyöket. Egyszerre fény ömlik be, megvilágítva az apró porszemeket, amik az immáron üres ablakom előtt lebegnek. – Nem írtam bele nevet, hogy senki se próbálhassa levadászni. Plusz azt írtam, hogy három hónappal ezelőtt találkoztam ezzel a képzeletbeli csávóval, mikor lakást kerestünk a családommal, ami egy elég valószerű első találkozás, és ebből nem derül ki, melyik suliba jár. És mivel a kapcsolatunk még nagyon friss és még minden olyan törékeny, szeretnénk bizalmasan kezelni a dolgokat. Látod? – A kamera elé lépek, és széles mozdulatot teszek a levegőbe, mintha csak ott lenne megírva az esszém, fénylő betűkkel. – Bombabiztos.

– Hűha. – Nagy levegőt vesz. – Hűha. Te aztán nagyon kitettél magadért – mondja Zoe, egyszerre elkeseredetten és lenyűgözve –, de nem valós történetet kellett írnod?

– Ez a terv.

Rövid csend, Zoetól tésztaszürcsölés hallatszik, a szobám elől pedig kopogó léptek. Aztán Zoe sóhajt egyet, és megkérdezi, szerintem túlságosan is aggódó hangnemben:

– Minden rendben az új suliban, csajszi? Úgy értem… sikerül beilleszkedni?

– Mi? – Bénultnak érzem magam, az izmaim megfeszülnek, felkészülnek a sokkra. – Miért… miért mondasz ilyet?

– Nem tudom. – Zoe megrántja a vállát, a copfja is meglibben. – Csak… megérzés.

Megmenekülök a válaszadástól: anya szólít lentről, olyan hangerővel, amelyet általában kutató- és mentőakciókban használnak:

– Aj-aj! Itt a sofőr!

Aj-aj a kínai becenevem, aminek a közvetlen fordítása szerelem. Leszámítva a képzeletbeli párkapcsolatot, nem mondhatom, hogy ennek megfelelően éltem volna.

– Jövök! – ordítok vissza, majd a képernyő felé fordulok. – Gondolom, hallottad.

Zoe vigyorog, én pedig kicsit ellazulok, megkönnyebbülve, hogy bármilyen lelkizéssel is próbálkozott, annak most vége.

– Igen, azt hiszem, az egész világ hallotta. Mondd meg anyukádnak, hogy üdvözlöm – teszi hozzá.

– Úgy lesz. – Mielőtt lecsukom a laptopot, nyálas szívecskejelet mutatok a kezemmel, amire az életben nem lennék hajlandó senki más előtt. – Hiányzol.

Zoe válaszul drámai csókot küld a levegőben, én pedig nevetek.

– Te is nekem.

A görcs a gyomromban enyhül egy kicsit az ismerős szavak hallatán. Mióta két éve eljöttem L. A.-ből, minden egyes hívást így fejezünk be, nem számít, mennyire vagyunk elfoglaltak vagy fáradtak, milyen rövid volt a hívás, vagy mikor fogunk legközelebb beszélni.

Hiányzol.

Persze nem annyira jó, mint az ottalvós bulik, amiket náluk tartottunk. Mikor pizsamában terpeszkedtünk a kanapén, valami Netflix-sorozat ment a laptopján, közénk támasztva egy tál házi rizsgolyó, amit anyukája készített. Semmi sem fogható a hétvégi tengerparti kirándulásainkhoz, amikor a kaliforniai napsütés melengette a bőrünket, a szellő beletúrt a sótól ragacsos hajunkba. Persze, hogy semmi sem.

De most megelégszem ezzel a kis egyszerű rítussal.

Mert ez a miénk.

A sofőrünk a lakóparkon kívül parkolt le, egy fűzfa ritkás árnyékában.

Valójában Li Su-su nem annyira a sofőrünk, mint inkább anya sofőrje – egyike a sok extra szolgáltatásnak, ami egy szupertekintélyes globális tanácsadó cég vezetőjének jár, és része az elnézést-hogy-azt-kérjük-hogy-gyökerestül-forgasd-fel-az-életed-majdnem-minden-évben! csomagnak –, ezért is siet ki elé, hogy elsőként üdvözölje.

– Jü nüsi – mondja, miközben kis meghajlással kinyitja neki az ajtót. Jü asszony.

Ez a fajta bánásmód mindig kényelmetlenül érint, akkor is, ha nem felém irányul, de nem igazán tudom elmagyarázni, miért. Anya viszont csak rámosolyog a napszemüvegén keresztül, és kecsesen beszáll az első ülésre. Most elnézve a halvány, makulátlan bőrével, egyedi készítésű blézerével és frissen vágott bubifrizurájával, sosem gondolnád, hogy egy vidéki városban nőtt fel Kínában, hat másik testvérével marakodva a morzsákon.

Mi, többiek bepréselődünk a hátsó ülésre a szokásos sorrendben, én és apa az ablak mellé, a kilencéves kishúgom, Emily pedig középen összenyomva.

– Az iskoládhoz? – tudakolja Li Su-su lassú, artikulált mandarinnal, miközben elindítja a motort; friss bőr és benzingőz szaga kúszik be a zárt térbe. Elég régóta ismer ahhoz, hogy tudja, milyen szintű a kínai nyelvtudásom.

– Az iskolához – válaszolok, mindent elkövetve, hogy ne foglalkozzak a szorítással a gyomromban. Épp eléggé utálok a Westbridge-be járni, de bármilyen rossz is az iskola, a szülői értekezletek mindig a legrosszabbak. Ha Emily nem ugyanabba az iskolába járna, mint én, és nem szintén ma lenne a konzultációja, kitaláltam volna valami zseniális kifogást, hogy mind otthon maradjunk.

Most már túl késő bármit is tenni.

Hátradőlök az ülésben, és az arcomat a hideg, sima üvegnek nyomom, nézve, ahogy a lakópark egyre kisebb és kisebb lesz, mígnem teljesen eltűnik, és átveszi a helyét az elrohanó belvárosi táj.

Mióta visszaköltöztünk ide, a kocsiútjaink nagy részét így, az ablakhoz tapadva töltöm, és megpróbálom befogadni a pekingi városkép éles váltásait, a kereszteződések és körforgalmak útvesztőit, a gombócdák fénylő csoportjait és a zsúfolt élelmiszerboltokat.

Próbálok mindent megjegyezni – és próbálok emlékezni.

Kicsit meglep, milyen félrevezetőek a fotók, amiket Pekingről látni szoktunk. Vagy szmogos, posztapokaliptikus világként ábrázolják, benne viharvert, megkövesedett arcú, légszűrő maszkot viselő emberekkel, vagy mint egy nagy költségvetésű sci-fiben, tele fényes felhőkarcolókkal, káprázatos fényekkel, luxusban úszva.

Ritkán sikerül megfogniuk a város valódi energiáját, a lendületet, ami itt mindent hajt előre, akár valami vad áramlat. Olyan, mintha mindenki nyomulna, törekedne, igyekezne, hogy valami többet érjen el, haladva egyik helyről a másikra, legyen szó a forgalomban mögöttünk kanyargó kézbesítőről, akinek tucatnyi elviteles doboz van a bicajához szíjazva, vagy a vadul SMS-ező üzletasszonyról, aki a bal oldalunkon haladó Mercedesben ül.

Kizökkenek, mikor egy híres kínai rapper dala szólal meg a rádióban. A visszapillantó tükörben látom, ahogy anya leveszi a napszemüvegét, és megrándul az arca.

– Miért csinálja állandóan ezt a sze-ko-sze-ko hangot? – kérdezi ingerülten három másodperc után. – Valami megakadt a torkán?

Fuldoklom a nevetéstől.

– Ilyen a mai zene – mondja apa mandarinul; mindig ő a diplomata.

– Szerintem egész jó – szólalok fel, a fejemet rázva a ritmusra.

Anya félszegen fintorogva pillant vissza rám.

– Ne billegesd így a fejedet, Aj-aj. Úgy nézel ki, mint egy csirke.

– Mármint így? – és még erősebben rázom a fejemet.

Apa elrejt egy mosolyt a kézfeje mögé, míg anya csettint a nyelvével, és Emily, aki, meggyőződésem, valójában egy nyolcvanéves nagymama, csapdába esve egy kilencéves picike testben, elenged egy lassú, drámai sóhajt.

– Tinédzserek – mormogja.

Megbököm a könyökömmel, erre ő visszakönyököl, ami egy újabb kör civakodást indít el. Az egésznek anya vet véget azzal, hogy megfenyeget minket, hogy csak üres rizst kapunk vacsorára.

Ha őszinte akarok lenni, ezekben a pillanatokban – a zene betölti az autót és a szél dobol az ablakon, a késő délutáni nap aranylóan megvillan a fák között és a családom szorosan mellettem van – érzem, milyen szerencsés vagyok. Igazán, valóban szerencsés, minden költözés és távozás és alkalmazkodás ellenére. Mindennek ellenére.

MÁSODIK FEJEZET

A hangulat nem tart sokáig.

Amint megállunk a Westbridge Iskola épületei között, rájövök, hogy tévedtem.

Mindenki hétköznapi viseletben van. Cuki nyári ruhákban. Crop-topokban és farmersortokban. A tanárok nem mondták, miben kell lennünk ma este, ezért naivan azt feltételeztem, hogy a szokásos egyenruhát kell viselnünk, mert az előző iskolámban ez volt a szokás.

A családom elkezd kiszállni az autóból, én pedig elnyomom magamban a pánikhullámot. Nem arról van szó, hogy bajba kerülnék amiatt, ahogy felöltöztem – csak tudom, hogy hülyén nézek ki, és kilógok. Úgy nézek ki, mint a Fogalmatlan Új Gyerek, és pontosan az is vagyok, de ettől még nem lesz könnyebb elviselni.

– Aj-aj. – Anya megkopogtatja az ablakot. – Kuajtien.

Gyerünk.

Gyorsan megköszönöm a sofőrnek, és kiszállok. Legalább szép idő van; a szél szelíd, kellemes szellővé csendesedett, ami üdítően hat a hőség után. És az ég. Az ég csodaszép, a pasztellkék és a halvány rózsaszín keveréke.

Belégzés. Kilégzés.

Minden rendben, mondom magamnak. Abszolút rendben.

– Gyere, Pa – mondja Emily, és már húzza is apát a campus általános iskolai része felé, ahol a falak élénk színűek. Visszataszítóan élénkek, ha engem kérdezel. – Beszélned kell Chloe kisasszonnyal. Mondtam neki, hogy költő vagy, és nagy könyvesboltokban dedikálsz meg ilyenek, és aaaaaannyira le volt nyűgözve! Először nem hitt nekem, azt hiszem, de aztán mondtam, hogy keressen rá a nevedre, és akkor…

Emily úgy néz ki, mint aki jól van, mert jól van. Nem számít, hová megyünk, a kishúgomnak soha semmi gondja nincs a beilleszkedéssel vagy a berendezkedéssel. Ha elküldenénk az Antarktiszra, két hét múlva valószínűleg már a pingvinekkel lazulna.

Anya és én az ellenkező irányba megyünk, ahol a felsős osztálytermek vannak. A széles, szürke folyosók már elég zsúfoltak, mindenhol szülők és diákok: vannak, akik befelé tartanak, vannak, akik már kifelé kanyarodnak. Ahogy várható volt, néhányuk szeme megakad a merev anyagú szoknyámon és a túlméretezett blézeremen; szánakozás és derültség keveréke villan át az arcukon, mielőtt tekintetük továbbsiklana.

Magasra emelem az államat. Gyorsítok.

Minden rendben.

Nem tudtunk elég gyorsan az osztálytermemhez érni.

Hangzavar van bent. Osztálytársak mindenütt, a tanárok az asztalsorok mögött. Senki sem köszön nekem, és én sem köszönök senkinek.

Bár a suli már vagy egy hónapja elkezdődött, még nem igazán ismerkedtem meg senkivel. A nevek, arcok, osztályok valahogy összemosódnak. Arra gondolok, hogy kevesebb mint egy év múlva úgyis érettségizünk. Semmi okom rá, hogy megnyíljak, mint ahogy az előző tanáraim szerették ajánlgatni, és kötődjek emberekhez, akiktől aztán pár hónap múlva úgyis elválok. Mivel anya munkája miatt egyfolytában költöznünk kellett, már túl sokszor megtörtént ahhoz, hogy számon tartsam: a lassú, fájdalmas, túlságosan is kiszámítható átalakulást idegenekből ismerősökké, majd barátokká, aztán vissza idegenekké, abban a pillanatban, hogy elhagytam az iskolát.

Csak egy mazochista tenné ki magát ennek újra.

Amúgy pedig az egész évfolyamban kevesebb mint harminc gyerek van, és nyilván már mindenki kialakította a saját klikkjét. Tőlem jobbra egy csapat lány visítozik és ölelkezik, mintha évek óta nem látták volna egymást, nem csak pár órája. Valahol mögöttem egy másik csoport elmélyülten beszélget, egy mondaton belül három nyelvet váltogatva – angol, koreai, és valami más –, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga.

Ilyen egy igazi nemzetközi iskola, gondolom.

– Á! Nézd csak, ki van itt!

Az angoltanárom és osztályfőnököm, Mr. Lee integet nekem, a szemei ragyognak a vastag, túlméretezett szemüvege mögött. Kerek babaarccal és zabolátlan őszülő hajjal verte meg a sors, a kettő együtt zavaros hatást kelt, ránézésre éppúgy járhat akár korai harmincas vagy késő ötvenes éveiben is.

– Üljenek le, üljenek le! – mondja élénken, az asztala másik oldalánál lévő két székre mutatva. Aztán anya felé fordul, és arckifejezése még szívélyesebbé válik. Úgy nézi, akár egy cuki gyereket a parkban. – Ön pedig, feltételezem… Eliza édesanyja.

– Igen. Eva Jü vagyok – mondja anya, rögtön átváltva az élénk, üzleti hangszínére, amit a fehérek között használt; az akcentusa ellaposodik, hogy még amerikaiabbnak hangozzon. Kinyújtja manikűrözött kezét. – Örülök, hogy megismerhetem.

Mr. Lee szemöldöke kissé felszalad, mikor kezet ráznak, majd még jobban, mikor érzékeli, milyen erőteljes anyám kézszorítása. Látszik rajta, ahogy próbálja összeegyeztetni ezt az első benyomást azzal az előítéletes elképzeléssel, amit gondolt róla, pusztán a nem nyugati vezetékneve miatt.

Anya engedi el először, és halvány, elégedett mosollyal leül. Tudom, hogy élvezi az ilyen helyzeteket. Mindig élvezi, ha meglepetést okoz, ami gyakran megtörténik, mert az emberek mindig alábecsülik őt. Részben pont azért kezdett bele a tanácsadói karrierbe, mert egy barátja azon viccelődött, hogy szerinte sosem élné túl a vállalati szférában.

– Nos… – Mr. Lee megköszörüli a torkát. Ismét felém fordul. – Mivel új vagy még, először gyorsan vegyük át a szabályokat, rendben? – Nem várja meg a válaszomat. – A következő körülbelül tíz percben beszámolok édesanyádnak az eddigi angolórákon nyújtott tanulmányi teljesítményedről, tanulási attitűdödről, a lehetséges fejlesztendő területekről, bla-bla-bla. Nincs félbeszakítás, kérdezősködés vagy figyelemfelkeltés, míg a végére nem érek, amikor is szólítalak majd. Világos?

És még mindenki csodálkozik, hogy a tinédzsereknek miért vannak gyakran gondjaik az autoritással.

– Á, látom, már rá is éreztél – mondta Mr. Lee vidáman, megkövült arcom felé intve a kezével.

Hagyom, hogy a tekintetem és a figyelmem elkalandozzon.

Ekkor, a terem túloldalán, kiszúrom azon kevesek egyikét, akit felismerek.

Caz Szung.

Minden erőfeszítésem ellenére nehéz volna nem tudni, legalább valamilyen szinten, hogy kicsoda ő: Modell. Színész. Isten, ha figyelembe vesszük, hogy mindenki rajong érte, és követi minden lépését, annak ellenére, hogy valójában soha nem csinál semmit azon kívül, hogy álldogál, és visszataszítóan csinosan néz ki. Még most, ebben a nyomasztó, szigorúan ellenőrzött környezetben is tekintélyes méretű tömeg gyűlt össze körülötte, tátott szájjal. Az egyik lány hisztérikusan, az oldalát fogva nevet egy viccén, ami valószínűleg nem is volt vicces.

Ellenállok a késztetésnek, hogy forgassam a szemem.

Valójában sosem értettem a rajongást körülötte, kivéve a tisztán esztétikai szempontokat. Van egy bizonyos eleganciája az állkapcsa vágásának, az enyhe fintornak az ajkán,
a testalkata éles, meredek szögeinek. Sötét hajának és még sötétebb szemeinek. Nem arról van szó, hogy a vonásai emberfelettien tökéletesek lennének vagy ilyesmi, de összességében működik.

Mégis, az az érzésem, hogy ő éppúgy tisztában van ezzel, mint az összes rajongója, ami kábé tönkre is teszi az egészet. És persze a sajtó is szereti; épp a minap botlottam bele egy cikkbe, amely szerint ő „a kínai szórakoztatóipar feltörekvő csillagainak” egyike.

Nekidől a hátsó falnak, zsebre tett kézzel. Úgy tűnik, ez az ő természetes állapota: nekidőlve valaminek – ajtónak, szekrénynek, asztalnak, bárminek –, mintha nem lenne képes magától egyenesen megállni.

De már túl erősen bámulom, túl régóta. Caz felnéz, érzékelve a tekintetemet.

Gyorsan elfordítom a fejemet. Visszahangolódok a beszélgetésre, épp időben, hogy halljam, ahogy Mr. Lee azt mondja:

– Az angolja tényleg elég jó…

– Igen, nos, gyerekkoromban tanultam angolul – mutatok rá, mielőtt még vissza tudnám fogni magam. Természetes reflexszé vált, mivel éveken át hallgattam a homályosan leereszkedő (majdnem mindig meglepett vagy épp zavarodott hangú) megjegyzéseket arról, milyen jó az angolom, és hogy még akcentusom sincs.

Mr. Lee rám pillant. Megigazítja a szemüvegét.

– Igen…

– Csak tisztázni akartam. – Hátradőlök a széken, hirtelen elbizonytalanodva, hogy diadalmasnak vagy bűnösnek érezzem magam, amiért félbeszakítottam. Talán tényleg inkább a szokásos magabiztosan-tudja-a-nyelvtant értelemben értette, és nem az-emberek-akik-úgy-néznek-ki-mint-ő-általában-nem-beszélnek-angolul értelemben. Anya egyértelműen az előbbit gondolja, mert éles pillantást vet rám. – Elnézést. Folytassa – mormogom.

Mr. Lee anyára pillant.

– Nos, ha nem bánja, szeretnék kicsit többet tudni arról, milyen volt Eliza háttere, mielőtt idejött…

Anya bólint, fel volt készülve a kérdésre, belekezd a szokásos szövegbe: Kínában született, elköltöztünk, mikor ötéves volt, ebbe az iskolába járt, aztán abba, és megint országot váltottunk…

Próbálok nem mocorogni, menekülni. Kényelmetlenül érint, ha így beszélnek rólam.

– Á, de a legjobb dolog abban, ha már mindenhol élt, hogy bárhova tartozhat. – Mr. Lee hosszan kinyújtja a kezét – gondolom, ez a gesztus akarja szimbolizálni a „bárholt” –, és közben felborít egy zsebkendőtartót. Zavarodottan megáll. Felveszi. Aztán, meglepő módon, ott folytatja, ahol abbahagyta. – Tudnia kell, hogy Eliza nem egyetlen ország polgára, de még csak nem is egyetlen kontinensé, hanem inkább…

– Ha azt mondja, hogy a világ polgára, hányni fogok – mormogom az orrom alatt, elég halkan ahhoz, hogy csak én halljam.

Mr. Lee előrehajol.

– Tessék, micsoda?

– Semmi. – A fejemet rázom. Mosolygok. – Semmi.

Pillanatnyi csend.

– Nos, ha már Eliza körülményeiről beszélünk… – kezdi Mr. Lee tapintatosan, tétován, és ettől az a szörnyű érzésem támad, hogy tudom, mi következik. – Aggódom, hogy Elizának nehezére esik… beilleszkedni.

Összeszorul a torkom.

Ezért. Ezért utálom a szülői értekezleteket.

– Beilleszkedni – ismétli anya a homlokát ráncolva, bár nem tűnik túlságosan meglepettnek. Csak szomorúnak.

– Úgy tűnik, senkivel sincs közelebbi viszonyban az osztályból – részletezi Mr. Lee. A szülőkre váró hátsó hármas csoport ezt a pillanatot választja, hogy hangos nevetésben törjön ki, mittudomén min, amiről épp beszélgetnek: a hang betölti az egész termet. Mr. Lee felemeli a hangját, már majdnem kiabál: – Hogy úgy mondjam, kissé aggasztó, hogy még mindig nincs egyetlen barátja sem itt.

Szerencsétlenségemre a zajszint a mondat közepén ismét lecsökkent.

És persze mindenki hallja az utolsó szóig. Kínos csend áll be, és kábé harminc szempár éget lyukat a koponyámba. Az arcom kivörösödik.

Felállok a székről, összerezzenek, ahogy a széklábak csikorognak a polírozott padlón, megtörve a csendet. Motyogok valamit arról, hogy használnám a mosdót.

Aztán elhúzok onnan.

Védelmemre szóljon, alapvetően elég jó vagyok – sőt, szakértő – abban, hogy félretegyem az érzéseimet, és elhatároljam magam mindentől, de néha keményen eltalál: ez a szörnyű, nyomasztó érzés, hogy nem vagyok jó, hogy más vagyok, mindegy, hogy az ázsiai gyerek vagyok a londoni katolikus leányiskolában, vagy az egyetlen új gyerek egy kicsike csoportban egy kínai nemzetközi iskolában. Néha azt hiszem, az életem hátralévő részét így fogom eltölteni. Egyedül.

Néha azt gondolom, a magány az alapértelmezett beállításom.

Megkönnyebbülök, hogy üres a folyosó. Visszavonulok a leghátsó sarokba, lekuporodok guggolásba, és előveszem a telefonomat. Egy percig csak céltalanul görgetek. Érzem, hogy ott a durva fonott karkötő a csuklómon, Zoe ajándéka: ránézek és megnyugszom.

Minden rendben, jól vagyok.

Aztán belefutok a Craneswiftbe.

Pár éve fedeztem fel a Craneswiftet, egy londoni vasútállomáson szedtem össze az egyik hírlevelüket, és azóta olvasom a cikkeiket. Nincs hatalmas olvasótáboruk, de a minőséggel és a hírnevükkel ellensúlyozzák ezt. Alapvetően bárki, aki valaha olyan szerencsés volt, hogy náluk publikálhatott, elérte azt a fajta sikert, amiről én csak álmodhatok: újságírói díjak, rangos non-fiction írói ösztöndíjak New Yorkba, nemzetközi ismertség. Mindez azért, mert írtak valamit, ami gyönyörű és mélyenszántó.

A szavak megmozdítanak bennem valamit. Egy gyönyörű mondat bekúszik a bőröm alá, és megnyitja a lelkemet, akárcsak egy zenei szólam vagy egy film katartikus jelenete. Egy jól megírt történettől nevethetek, elállhat a lélegzetem és sírhatok.

Ahogy belemerülök a Craneswift egyik nemrég posztolt írásába, amely arról szól, hogy a legvalószínűtlenebb helyeken akadhatunk rá a lelki társunkra, az ismerős kék honlap-fejléc beragyogja a képernyőt, és már érzem is a megkönnyebbülést, ahogy oldódik a feszültség a testemben…

Nyikorogva nyílik az ajtó, és zaj árad ki a folyosóra.

Lemerevedek, végigsandítok a folyosón. Caz Szung lép ki az ajtón, egyedül, a tekintete elsiklik mellettem, mintha ott sem lennék. Zavartnak tűnik.

– …mindenki rád vár – mondja; szokatlan ránc a homlokán, még szokatlanabb élesség a hangjában. Cazről mindig is az volt a benyomásom, mintha épp egy magazin címlapjáról lépett volna le: fényes, retusált és emészthető; piacképes és ártalmatlan. De most izgatottan körbe-körbe járkál, a léptei oly könnyűek, hogy alig hallatszanak. – Szülői értekezletről van szó. Nem tudom egyedül megoldani.

Egy zavaros pillanatig azt hiszem, magában beszél, vagy valami fura színjátszó technikát próbál ki, de aztán meghallom a fojtott női hangot, ami a telefonja hangszórójából jön.

– Tudom, tudom, de a betegeimnek nagyobb szükségük van rám. Megmondanád a tanárodnak, hogy a kórházban valami közbejött? Hao erce, tinghua. – Jó fiú. Viselkedj rendesen. – Talán áttehetnénk jövő hétre. A múltkor működött, nem?

Nézem, ahogy Caz mély levegőt vesz. És kifújja. Mikor újra beszélni kezd, a hangja lenyűgözően fegyelmezett.

– Igen, rendben van, anya. Meg… megmondom nekik. Biztosan meg fogják érteni.

– Hao erce – mondja a nő ismét, és még ebből a távolságból is hallom a háttérben lévő furcsa zajokat. Összekoccanó fémek éles hangja. Egy monitor csipogása. – Ó, és még mielőtt megyek… mit mondtak a főiskolai felvételi jelentkezésekről?

Felvételi.

Ízlelgetem a váratlan információfoszlányt. Ez nekem új. Azt gondolnám, hogy olyasvalaki, mint Caz, kihagyja a főiskolát, és inkább a színészi pályát választja.

De jelen pillanatban a Feltörekvő Sztár épp az állát dörzsöli, és azt mondja:

– Rendben… van. Úgy gondolják, ha sikerül egy igazán jó felvételi esszét írnom, az ellensúlyozhatja a jegyeimet és a hiányzásaimat…

Egy sóhaj susogása hallatszik a hangszórón át.

– Ugye, mindig mondtam neked. A jegyek a legfontosabbak, a legfontosabbak. Szerinted a felvételi bizottságot érdekli majd, hogy te játszottad a főszerepet az iskolai színdarabban? Szerinted ismernek bármilyen ázsiai hírességet is Jackie Chanen kívül? – Mielőtt Caz válaszolhatna, az anyja ismét sóhajt egyet. – Mindegy. Már túl késő. Most csak koncentrálj arra az esszére. Már kész leszel lassan? – Lehet, hogy csak a folyosó lámpája villan, de esküszöm, úgy látom, Caz megrezzen.

– Kábé.

– Mi az, hogy kábé?

– Én… – az állkapcsa megfeszül. – Úgy értem, még ötletelnem kell és körvonalaznom és… meg kell írnom. De valahogy meg fogom írni – teszi hozzá gyorsan. – Megígérem. Bízz bennem, anya. Én… én nem hagylak cserben.

Hosszú szünet következik.

– Rendben. Nos, figyelj, a betegem hív, de hamarosan beszélünk, oké? És most már tényleg azokra az esszékre koncentrálj. Ha akár csak fele annyi energiát teszel bele, mint amennyit a szövegkönyvek memorizálásába szoktál, akkor…

– Értem, anya.

Valami gondterheltség-féle tükröződik a vonásain, ahogy leteszi a telefont.

Aztán, ahogy megpördül és elindul vissza, meglát. A folyosó sötétjében kuporgok, mint valami szökevény, és – ma már másodszor – épp őt bámulom.

– Ó – mondja ő, pont, amikor én is felállok, és kibököm:

– Bocsi!

Aztán a további szavaink már egymásba folynak:

– Nem láttam, hogy…

– Esküszöm, nem akartam…

– Semmi gond…

– Épp indulni készültem…

– Te vagy Eliza, ugye? Eliza Lin?

– Igen – mondom lassan, és még én is hallom az óvatosságot a hangomban. – Miért?

Felvonja sötét szemöldökét, az aggodalom minden jele eltűnik az arcáról. Elég gyorsan ahhoz, hogy elgondolkodtasson, vajon nem csak én képzeltem-e oda.

– Semmi. Csak próbálok barátságos lenni.

Ártalmatlan válasz. Teljesen észszerű.

És aztán…

Még mindig nincs egyetlen barátja sem itt.

– Te… hallottad, amit Mr. Lee mondott az előbb?

Amint kimondtam, vissza akarom szívni. Semmissé tenni. Vannak bizonyos dolgok, amikre egyszerűen nem kellene felhívni a figyelmet, még akkor sem, ha mindkét fél tökéletesen tisztában van vele. Mint például egy csúnya pattanás, vagy hogy az osztályfőnököd az egész osztály előtt kijelenti, hogy nincsenek barátaid.

A tény, hogy nem igazán akartam új barátokat, nem teszi kevésbé kínossá a dolgot.

Caz egy pillanatra elgondolkodik. Nekidől a legközelebbi falnak, így a teste félig felém hajlik.

– Igen – ismeri be. – Igen, hallottam.

– Ó, hűha!

– Mi?

Elmosolyodok és zavartan nevetek.

– Valahogy arra számítottam, hogy hazudni fogsz róla. Tudod… hogy ne sértsd meg az érzéseimet, vagy ilyesmi.

Anélkül, hogy közvetlenül erre válaszolna, oldalra dönti a fejét, és azt kérdezi, visszafogott hangon:

– Te hallottad, ahogy telefonáltam?

– Nem – mondom neki gondolkodás nélkül, aztán zavarba jövök. – Úgy értem… nos…

– Nagyon kedves tőled, hogy próbálod nem megsérteni az én érzéseimet – mondja, de van egy kis irónia a hangjában, ami miatt legszívesebben ott helyben elsüllyednék. Aztán egy még borzalmasabb gondolat ölt testet: Mi van, ha azt hiszi, rajongó vagyok? Vagy kukkoló? Egy a sok csodálkozó tekintetű, lelkes osztálytársunk közül, akik mindenhová követik, akár a tanítványok, akik csak arra várnak, hogy végre egyedül maradjon? Jó párszor láttam már én is ilyet: a diákok kukák vagy falak mögé bújtak, és rárontottak, amint befordult a sarkon.

– Esküszöm, nem akartam semmit sem kihallgatni – mondom kétségbeesetten, mindkét kezemet feltartva. – Nem is tudtam, hogy ki fogsz jönni ide.

Megvonja a vállát, az arca szenvtelen.

– Rendben.

– Tényleg – mondom. – Esküszöm az életemre.

Hosszan rám néz.

– Mondom, hogy rendben.

De nem tűnik úgy, mintha teljesen elhinné. A bőröm égni kezd, zavarodott és feszült vagyok, elpirulok. Aztán a szám úgy dönt, mindezt tetézi azzal, hogy kimondja a lehető legnevetségesebb dolgot.

– Én nem… Én nem is vagyok rajongó.

Egy súlyos másodperc telik el, az arckifejezése gyorsan átvált valamire, amit lehetetlen leolvasni. Meglepettség, talán. Érzem, ahogy belül szétesek.

– Jó tudni – mondja végül.

– Úgy értem, nem vagyok anti-rajongó sem – hadarom, azzal a szörnyű, tehetetlen, testen-kívüli-érzéssel, ahogy a horrorfilmek főhőseit nézed: rájuk akarsz ordítani, hogy álljanak meg, de ők csak egyre közelednek és közelednek saját végzetük felé. – Semleges vagyok. Semmilyen. Egy… egy normál személy.

– Nyilván.

Összeszorítom a számat, az arcom forró. El sem hiszem, hogy még mindig itt állok Caz Szunggal, akinek nyilvánvalóan különleges tehetsége van ahhoz, hogy elérje, hogy még feszélyezettebbnek érezzem magam, mint általában. Nem tudom elhinni, hogy még mindig beszélgetünk, és Mr. Lee még mindig odabent van abban a zsúfolt osztályteremben anyával, és mindketten azt gondolják, hogy még mindig a mosdóban vagyok.

Ez egy rémálom. Ideje találni valami menekülő útvonalat, mielőtt még kínosabb helyzetbe hozom magam.

– Tudod, mit? – nyújtogatom a nyakamat, mintha épp azt hallottam volna, hogy valaki hív. – Szerintem ez anyukám volt.

Caz ezúttal mindkét szemöldökét felhúzza.

– Én nem hallottam semmit.

– Igen, nos, lágy hangja van – motyogom, és már megyek is el mellette. – Nehéz kihallani, ha még nem szoktál hozzá. Szóval, ehhm, mennem kellene. Viszlát!

Nem adok neki esélyt, hogy válaszoljon. Visszarongyolok az osztályterembe, készen arra, hogy megragadjam anyámat, és könyörögjek Li Su-sunak, hogy jöjjön értünk, amilyen gyorsan csak lehet. Egy ilyen megalázó tortúra után soha, soha többé nem beszélhetek Caz Szunggal.

HARMADIK FEJEZET

Másnap hajnal előtt ébredek, a bőröm teljesen átforrósodott, a takaróim körém csavarodtak.

A telefonom villog.

237 új értesítés.

Egy percig értetlenül hunyorgok rá, az agyam még mindig ködös az alvástól. De a képernyő újra és újra felvillan, lágy kék fényt vetve az éjjeliszekrényemre, végül a rezgő értesítés áttör a fáradtságomon. Ilyenkor senki sem szokott üzenetet küldeni. És biztosan senki sem – még Zoe sem – küldene ennyire sok üzenetet egymás után.

239 új értesítés.

240 új…

Oldalra rúgom a takaróimat, már teljesen ébren vagyok, és megnézem az üzeneteimet, a zavarodottságom hirtelen aggodalomba csap át.

Aztán elolvasom Zoe üzeneteit:

beszarás.

Basszus, beszarás!!!!!!

ok, tudOM, HOGY AZ ÉJSZAKA KÖZEPE VAN

DE

NÉZD MEG A TELÓDAT, PLÍZ

asdfghjkklkll

csajszi, LÁTTAD EZT mi a szAR

Csatolt egy screenshotot: egy cikk. Túlzottan félek megnyitni, de miután két másodpercig bámulom a képernyőt, és a szívem szinte lyukat üt a bordáimba, megadom magam.

Egy óriási, félkövéren szedett címsor ugrik elő az oldalról:

Kibontakozó rom-kom: egy lány blogbejegyzést ír a szerelmi életéről, és mi újra hiszünk a szerelemben.

A pulzusom felgyorsul.

Először nem értem, mi az, amit látok. Csak annyit tudok, hogy itt egy kivonat az esszémből – az esszéből, amit legalább háromszor ellenőriztem, és csak tegnap posztoltam – és a nevem, és… felette a BuzzFeed-logó. Ugyanaz a BuzzFeed, amit Zoeval órákon át görgettünk, kvízeket töltöttünk ki, hogy kiderítsük, melyik party snackre hasonlítunk. Az egésznek semmi értelme. Fogalmam sincs, hogyan és miért került fel a BuzzFeedre az írásom.

Ez olyan, mintha meglátnál egy fotót magadról valaki más házában: zavarba ejtő kombinációja a „hé, ez ismerős” és „mi a fenét keres ez itt?” érzéseknek.

Olyan, mintha álmodnék.

De Úristen – még több dolog is van. Sokkal-sokkal több.

Úgy tűnik, az esszém már tegnap este terjedni kezdett, de amikor egy félig-meddig híres valaki tweetelt egy screenshotot és a posztom linkjét az iskolai blogról, az egész berobbant. Gyorsan csatlakozom a VPN-hálózatomra, és átmegyek a Twitterre. A szívem majd’ kiugrik a helyéről.

Tegnap este összesen öt követőm volt a csak nézelődésre használt Twitter-fiókomon, és majdnem biztos vagyok benne, hogy kettő közülük bot volt.

Most már több mint tízezer követőm van.

– Beszarás, basszus, komolyan – motyogom, és a saját hangom csengése, a halk és kissé még karcos reggeli hangom még szürreálisabbá teszi az egészet. Semmi értelme. Totál értelmetlen, hogy itt ülök az ágyamon, a telefonom fénye megvilágítja a szobám csupasz falait, amíg ez a tweet, amiben egy csomó ember gondosan betaggelt engem, már félmillió lájknál jár, és ez a szám csak növekszik.

A kezem remeg, ahogy végigpörgetem a legutóbbi kommenteket.

@alltoowell13: talán a fiúk mégis megérdemlik, hogy legyenek jogaik???

@jiminswife: Épp sírok. Úristen, ez ANNYIRA. CUKI. (kérünk még ilyen minőségi tartalmakat, a lelkemnek szüksége van rá) ((ha ezek valaha szakítanak, esküszöm, többé nem hiszek a szerelemben))

@angelica_b_smith: Lmao ezek a mai tinik Shakespeare-szintű esszéket írnak életük szerelméről… amikor ennyi idős voltam egy rendes mondatot nem bírtam összerakni

@drunklanwangji: nem akarom túldramatizálni vagy ilyesmi, de szó szerint meghalnék érte, hogy ezek együtt maradjanak és fogják egymás kezét és örökre boldogok legyenek.

@user387: léGYSZI valaki készítsen filmet belőle, KÖNYÖRGÖM…

@echoooli: Csak én vagyok rohadtul kíváncsi, kicsoda a pasija? (és hogy hol találok egyet magamnak??)

Elejtem a telefonomat, mielőtt tovább olvashatnék, pánik és eufória nyugtalanító keveréke áramlik az ereimben.

Szóval.

Ez nevetséges.

Az agyam mintha meghibásodott volna. Túlmelegedett. Emberek szerte a világon elolvasták az esszémet, és elképzelték, ahogy összebújok valami sráccal a kanapéján, megcsókolom az erkélyen, olyasmiket suttogva, hogy Akkor is hiányzol, ha közel vagy hozzám és Olyan gyönyörű vagy, néha még gondolkodni sem bírok a közeledben.

Az emberek elolvasták… és tényleg tetszett nekik. A szavaim, az írásom, a gondolataim. Önmaguk egy darabját ismerték fel benne. Zavarodottságom ellenére a mosoly megállíthatatlanul terjed szét az arcomon. Ilyen érzés híresnek lenni? A teljes hitetlenkedés közepette akaratlanul is elábrándozom egy kicsit. Ez az, amit a Caz Szung-félék mindig éreznek?

De nem, figyelmeztetem magam. Ez az egész, bármilyen izgalmas is, nem ez a lényeg. Az, hogy virálissá váltam az írásom révén, egy dolog – jó dolog, tényleg, akár egy modern tündérmese. De egy egészen más dolog virálissá válni egy olyan „teljes értékű, valóságos szerelmi történettel” (nem én mondom, @therealcarrielo szavai), ami valójában teljesen fiktív.

El tudom képzelni, hogy nézne ki a következő BuzzFeed-cikk, ha kiderülne az igazság: Kibontakozó bűntett: A lány szerelmi életéről szóló virális esszéről kiderült, hogy teljes hazugság.

A következő kábé egy órában, miközben felbolydul a lakás többi része, a fürdőszobai csapok nyikorognak, anya kicsoszog a konyhába beindítani a szójatejgépet, csak erre tudok gondolni. A BuzzFeed-címsorra. A kommentekre. Máris mennyire berántotta az embereket, milyen sokan követnek a „fejleményeket” várva, amik nem lesznek…

A bűntudat befurakszik a mellkasomba, és üvölteni tudnék.

De valami csoda folytán, vagy talán a sokéves gyakorlás miatt, sikerül úgy tennem a reggelinél, mintha minden rendben lenne. Nem hiszem, hogy megfelelő volna az időzítés egy olyan bejelentéshez, hogy: Mellesleg, tegyük fel, hogy csaltam a magamról szóló esszéfeladattal, és helyette egy kreatív esszét adtam le, ami valahogy virális lett, és most több mint egymillió ember azt hiszi, hogy találkoztam életem szerelmével Pekingben, hiszen még reggel nyolc óra sincs. Így hát megiszom a házi szójatejemet és megeszem a márványos tojásomat, és megpróbálok nem gondolni rá, hogy az életem egy éjszaka leforgása alatt valószínűleg végérvényesen megváltozott.

– …megőrjít – mondja anya, ahogy feltöri a tojást egy tálon, a héj jóleső reccsenéssel hasad szét. – Teljes katasztrófa.

Nem is kell teljesen odafigyelnem, hogy tudjam, pontosan kiről van szó: Kevin, a marketingosztályról. Valami frissdiplomás a Harvardról, egy zseni IQ-jával és, anya szerint, nullás józan ésszel.

– Bocsánat… mi a teljes katasztrófa? – kérdezem, remélve, hogy kifejti. Most kifejezetten jól jönne pár katasztrófa-kezelési tipp.

– Az életem – szólal fel Emily a reggelizőasztal másik végéről. Az egyenruhája fordítva van rajta, a vállig érő koromfekete haja felfogva: úgy sejtem, a cél a lófarok lett volna, de összevissza áll, mint a babcsíra. Világos, hogy ma apa segített Emilynek elkészülni.

Anya forgatja a szemét.

– Ezt csak tartogasd a negyvenes éveid közepére – dorgálja meg Emilyt, majd újra felém fordul. – És mióta érdekel téged ennyire a munkám?

– Mindig is érdekelt – mondom ártatlanul.

– Azt hittem, zavarosnak találod a munkámat – hangsúlyozza, átnyújtva egy tálat tele puha, kerek mantoukkal, amiket most vett ki a gőzölőből.

– Igen, nos, ez csak azért van, mert a cégetek ragaszkodik ahhoz, hogy úgy írja le magát, mint „kreatív együttműködő és vezető”, amely arra vágyik, hogy „befolyásolja a kultúrát és inspiráljon”, és „kulcsfontosságú marketingprojekt-kezdeményezésekhez” járuljon hozzá, vagy micsoda. – Szétszedek egy fél mantout falatkákra, a tészta megpuhul az ujjaim között. – Mármint… ezek csak puszta szavak. De azt értem, hogy te mit csinálsz. Kábé.

Anya nem tűnik túlságosan meggyőzöttnek, de sóhajt és megmagyarázza:

– Kevin megszerzett nekünk egy hatalmas befektetőt.

– És ez miért is gond?

– Csak azért szerződtek velünk, mert azt mondta nekik, hogy jó viszonyban vagyunk egy népszerű tech start-up céggel, a SYS-szel. – Kivesz magának is egy mantout, de nem eszi meg. Csak nézi, ahogy kihűl a tojás mellett. – De mi még csak nem is beszéltünk soha senkivel a SYS-től. Semmiféle kapcsolatunk nincs velük.

– Á. – Lassan bólintok, elfojtva a felbuggyanó hisztériát, amit a Kevin és az én krízisem közötti nyilvánvaló párhuzam okoz. – Megértem, miért nehéz ez a helyzet. – Aztán, hogy nehogy túlbuzgónak tűnjek, lazán belekortyolok a szójatejembe, és azt kérdezem: – És, ühm, mi a terv? Tisztázni fogjátok a helyzetet, vagy…

– Isten ments. Nyilván nem. – Anya felnevet, mintha már maga az ötlet is abszurd lenne. – Nem, már évek óta próbáljuk megfogni ezt a befektetőt. Csak most visszafelé kell dolgoznunk: megkeressük a SYS-t, kapcsolatot teremtünk velük, és úgy teszünk, mintha végig közel álltunk volna egymáshoz. Talán ha először az ő egyik marketingcsapatukhoz közelednénk, vagy ahhoz a sráchoz a Cartier-kampányból… – Megjelenik ez a révedező, szinte fanatikus csillogás a szemében, ami akkor szokott, amikor valami munkahelyi probléma megoldásán dolgozik. Aztán eszébe jut, kihez beszél. – De a hazugság rossz dolog – teszi hozzá gyorsan, szigorú pillantást vetve Emilyre és rám.

– Vettem – mondom, és nehézkesen lenyelem a tej maradékát. A szójababpép kaparja a torkomat, akár a homok.

Mikor mindenki befejezte az evést, segítek anyának elpakolni az asztalról, és együtt indulunk el az autó felé, a telefonom egész úton szinte lyukat éget a blézerem zsebébe. Reggel óta nem néztem meg rendesen, de az értesítések továbbra is jöttek és jöttek. Mire kiszállunk az iskolánál, 472 olvasatlan üzenetem és isten tudja, hány Twitter-említésem van.

Aztán a dolgok még sokkal furcsábbak lettek.

Szokás szerint ma is én vagyok az első, aki megérkezik a matekórára.

Nem azért, mert természetemnél fogva különösen pontos vagyok, vagy mert bármiféleképpen is lelkesednék a másodfokú egyenletekért, hanem azért, mert nincs jobb hely, ahová mehetnék. Az órák előtti és közötti szabad percekben az emberek szeretnek összegyűlni a szekrényeknél, összetömörülni a folyosókon. Olyan hangosan beszélgetnek és nevetnek, hogy beleremegnek a falak.

Egyszer én is megpróbáltam csak így lézengeni, az itteni harmadik napomon, de csak nevetségesnek éreztem magam. Nevetségesnek és szomorúnak, mivel nem volt kire várnom. Végül csak álltam a folyosó közepén, a táskámat szorongatva a kezemben, rimánkodva, hogy szólaljon már meg a csengő.

Ezek után úgy döntöttem, ennyi erővel várakozhatok az osztályteremben is, kipakolt könyvekkel és tollakkal, mintha épp tanulnék.

Most is úgy tettem, mintha átnézném a tegnapi számtan-jegyzeteimet, amikor közeledő lépteket hallottam. Szünet, közvetlenül az asztalom előtt. Aztán…

– Hé, Eliza.

Meglepetten kapom fel a fejemet.

Ez a két lány, akikkel sosem beszéltem egy szót sem egész életemben, rám mosolyog – kifejezett ragyogással –, mintha legjobb barátok lennénk. Én még a nevüket sem tudom.

– Sziasztok? – válaszolom. Úgy hangzik, mintha kérdezném.

Ők ezt meghívásnak veszik, és beülnek a mellettem lévő két üres helyre, továbbra is olyan szélesen mosolyogva, hogy minden egyes gyöngyházfényű fogukat látni lehet. Mikor az egyik meglöki a másikat, és váltanak egy gyors, jelentőségteljes pillantást, kezdem sejteni, miért jöhettek ide.

– Olvastuk az esszédet – bökte ki a bal oldalon ülő magasabb, napbarnított lány, megerősítve a gyanúmat.

– Ó – mondom; nem is tudom, hogyan reagáljak. – Ehm, jó. Örülök.

– Nekem csak… istenem, annyira tetszett! – folytatja ragyogva, mintha épp egy nagy, érzelmes beszédet készítene elő. – Szó szerint egész éjjel fent voltam és olvastam, és…

– Annyira édes volt – szól közbe a másik lány, a kezét a szíve előtt lebegtetve.

Oké. Egyáltalán nem számítottam erre. Sem a kis, önkéntelen mosolyra az ajkamon.

De hamarosan vadul gesztikulálni kezdenek, és egyszerre beszélnek, egyre hangosabb és izgatottabb hangon:

– A kedvenc részem az élelmiszerboltos jelenet volt, ó, istenem…

– Fogalmam sem volt, hogy jársz valakivel! Olyan visszafogottan kezelted…

– Van fotód róla? Mármint nem kell megmutatnod, ha nem akarod, de…

– Hogy hívják? A sulinkba jár?

– Az évfolyamunkba jár?

– Az osztályunkba jár?

Mindketten megfordulnak, tágra nyílt szemmel az osztályterem ajtaját nézik, amin egyre több diák áramlik be. Mintha csak azt várnák, hogy az egyik hirtelen előlép, és a titkos pasimnak vallja magát. Semmi ilyesmi nem történt, nyilván, de az emberek tényleg lelassítottak, és úgy néztek rám, mintha még sosem láttak volna azelőtt. Mintha azt remélnék, hogy talán velük is megosztok ezt-azt a kamu szerelmi életemről.

Az egyetlen ember, aki egyenesen az asztalához megy, leghátra, az Caz Szung. Zsebre dugott kézzel, az AirPodja a fülében, az arcán az örökös unalom kifejezése. Épp úgy, mint tegnap. Felém néz, röviden, szenvtelenül, aztán elfordul.

És, bár ez a legkisebb gondom, szorítást érzek a bordáimnál. Nem is tudom, mit vártam, miért gondoltam, hogy majd elismeri a létezésemet az után az egyetlen félresikerült beszélgetés után, amit a folyosón folytattunk. Caz Szung és én annyira különbözünk, mintha két másik bolygón élnénk.

– Nos? – noszogat a bal oldalamon lévő lány, visszaterelve a figyelmemet rá és a barátnőjére. – Ide jár?

Megvizsgálom őket, a rosszindulat vagy a gúnyolódás jelei után kutatva. De ők továbbra is csak mosolyognak, és én felfedezem a halovány, elszórt szeplőket a magasabbik lány orra alatt, a sárga pillangós csatot a másik lány hullámos hajában… Kedvesnek tűnnek. Őszintén barátságosnak.