Sz. Lukács Imre

Tábor a pusztán

Szerkesztő:

Lukács Krisztián Zoltán

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2022

ISBN: 978-615-6381-13-2

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

© Sz. Lukács Imre örököse 2019

© PairDime Kft. 2019

A nyári éjszakában jól lehetett látni a falusi udvarokat, a poros utcákat. Sehol sem égtek már a villanyok, csak az utcasarki póznákon világolt egy-egy gyenge körte. A kutyák csaholása megszűnt, békésen pihent a vidék.

Az égen ragyogtak a csillagok, s a Hold nagy, hideg tányérja sem hiányzott. A csendben még a fák sem mozdultak, lombjaikkal betakarták az álmukat.

A falu szélére épült hajdani csendőrlaktanyában - ahol a rendőrőrs fészkelt -, kivételesen nagy volt a nyüzsgés, a lótás-futás. Lovas szekerek sorakoztak az udvaron, államvédelmis katonák és rendőrök ültek rajtuk, parancsra várva. Az épület mögötti Vásártéren néhány ponyvás teherautó, motorkerékpár és személykocsi is várakozott. Éjfél után magas, szikár férfi jelent meg a rendőrőrs bejárati lépcsőjén, s a szalutáló törzsőrmesternek ennyit mondott: - Parancsot végrehajtani!

Kigördültek a kocsik a kockaköves országútra, felzúgtak a motorok, az éjszakai csendet megölte a lázas buzgalom. A kutyák felugattak, a kövesúton trappolni kezdtek a lovak, a szekérzörgések szétrázták az éjszaka idilljét.

Az ávósok és a rendőrök megszállták a kijelölt utcákat, zörgették a rolettákat, az ablakokat, feszítették az ajtókat, a kapukat. Az öreg gyógyszerész, Józsa Bálint kapuján is vadul dörömböltek. Álmosan kapkodta magára köntösét, felgyújtotta a villanyt, az udvarit is, s érthetetlen dünnyögéssel nyitogatta az ajtókat, ballagott az utcai kapuhoz, ahonnan hangokat hallott.

“Már megint sürgős eset, csak nem a végét járja valaki?” - gondolta ásítás közben. - “El se szenderedtem, máris ugranom kell, de minek ekkora felhajtás, hogy megsüketülni?”

A kémlelőnyíláson motozott, majd kiszólt, félig kábán az álmosságtól.

- Mit akarnak?

- Maga Józsa Bálint?

- Igen, kérem, de ez nem indok arra, hogy az éjszaka kellős közepén kizörgessenek az ágyból. Megtudhatnám végre, minek zavarnak?

- Kaput kinyitni, vagy betörjük!

Az öreg rosszat sejtve tolta el a reteszt, nem mert ellenkezni a szigorú, parancsoló hanggal. Egy fekete képű rendőr őrmester lépett hozzá, dőlt belőle a pálinkaszag, és az arcába mondta: - Ki van telepítve! Ezt írja alá!

- És ha nem? Tiltakozom ellene! - lépett vissza a ház irányába, s az álom azonnal kirepült a szeméből.

- Akkor is visszük! - nyomta az őrmester, Bari Ödön, befelé a szobába.

Józsa Bálint komótos mozdulatokkal levetette köntösét, pizsamáját, fehér inget, szürke nyári öltönyt vett fel, oda volt készítve íróasztala mögött a szék karfájára, mellényzsebében láncon csüngött az aranyóra. Fekete, puha cipőt húzott az alacsony, cérnavékony férfi, miközben megjegyezte.

- Remélem, felöltözhetem, nem pucéron cipelnek?

- A maga dóga, csomagot vihet magával, kocsi vár az utcán, de mi osztán nem segítünk. Egy óra múlva indulás.

- Sokáig szól a meghívásom?

- Amíg a másvilágra nem ír - kezdett idegeskedni az őrmester a kérdezgetéstől, amelyhez nem szokott hozzá.

- Minek pakolásszak akkor? - rakta zsebre pénztárcáját, s lapos pillantásokkal mérte végig a fegyvereseket, sárgás szeme összeszűkült, keskeny résnek tetszett. Igen megrettent a fegyveresektől, de méltósággal próbált viselkedni, simogatta gyér kecskeszakállát, és rövidre nyírt, ősz hajszálakkal tarkított apró feje meg-megrándult.

- Hová visznek, kérem, megtudhatnám?

- Nem lát a szemitűl? - lobogtatta meg az orra előtt a kitelepítésről szóló határozatot az őrmester -, aláírta, hogy Kormón tölti el hátralevő éveit.

- Az legalább nincs távol - válaszolt a patikus, és szerette volna, ha humorosnak tetszik, legalább palástolhatja megrendülését. Érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul, s vizelhetnékje támadt. - És miért?

- Pofa be, eleget ugattál mán!

Józsa Bálint alig látta a pazarul berendezett szobát, a nehéz ólomkristályokat, a barokk bútorokat. A hirtelen izgalomtól összegörnyedt, lábát keresztbe rakta, homlokát kiverte a veríték, és félreérthetetlen mozdulatokkal babrált nadrágja nyílásán.

- Csak nyugodtan, a gatyába ne tedd, félremenni még van idő - vigyorgott kéjesen a fekete bajuszú, olajos képű, Bari Ödön, s az angolvécébe kísérte. Amikor a patikus magára akarta húzni az ajtót, a rendőr összevonta sűrű szemöldökét, arca eltorzult, és egy erőteljes rántással sarkig tárta a fehér ajtót, így jól láthatták, hogyan végzi dolgát az öreg.

Aztán Józsa Bálint kezet mosott, mint akinek indulásig rengeteg az ideje, végignézett a rendőrökön. A köpcös őrmester ismerősnek tűnt, egészen biztos, megfordult már a patikájában.

- Hiszen én ismerem magát - fordult hozzá -, láttam nem is egyszer. Csak a nevét, kérem, azt látja, nem tudom.

- Néked nincsen nevem, te vín büdös! Megérthetnéd vígre, kitelepítettünk a vagyonodbul.

A gyógyszerész tekintetével zavarodottan és tanácstalanul körbepásztázta a szobát, s azon gondolkodott, mire is lehetne legnagyobb szüksége a jövőben, miközben szórakozottan motyogta: - A kitelepítő kitelepít...

- Ki ám, hogy a hamut is mamunak mondod! Néked papolhatok, csak nem érted, tán meg is kergültél mán egy kicsit? A jómód vette el az eszedet? Pakolj, mert nincs mán sok idő! - s hogy az öregember nem kapkodott a különböző tárgyakért, úgy bámult rá, mint valami csodabogárra.

A rendőrök csak álltak a szobában, az ajtónál, semmihez sem nyúltak. Józsa Bálint kissé megzavarodott, téblábolt a perzsaszőnyegeken, bele-belesimított szakállába, s nem tudta elszánni magát, hogy hamarjában mit is csomagoljon. Tehetetlenkedett, majd az íróasztalához lépett, iratokat szedett elő, a könyvei között babrált.

Felnyitotta barna utazóbőröndjét, beleszórt néhány apróságot, fehérneműt, gyógyszereket, de az ékszereit nem merte a rejtekhelyről előszedni, tanácstalanul és zavartan állt a gazdag berendezésű lakásban. Majd hirtelen ötlettel a homlokára csapott, indulni akart a másik szobába, de a cigány erélyesen rászólt.

- Elég a szarakodásból, indulunk!

- Még nem telt le az egy óra...

A kapuban várakozó lovaskocsihoz nyomták, a derékba taszították. Akkor már bánta, hogy ruhaneműt és ékszert nem kapkodott össze, prédára hagyta a vagyonát. A szótlan kocsis mellett bajuszos rendőr gubbasztott.

A lovak trappolni kezdtek a nyári éjszakában. A patikus jól látta, hogy az egész utcát államvédelmis katonák őrzik. Hamarosan az állomásra érkeztek. Ott már javában tartott a berakodás. Emberek szaladgáltak különböző holmikkal, rakodtak a tehervagonokba, jószágokat, bútorokat, ágyneműket, ki mit hozott magával. A vonat eleje már zsúfolásig megtelt, a más vidékről kitelepítettekkel. Józsa Bálint barna bőröndjével a sarokba kucorodott. Leszállania tilos volt.

A különvonatot ávósok, rendőrök, civilruhások őrizték. A hangzavarban, pánikban szekerek nyikorogtak, autók érkeztek. Agyonsírták magukat az asszonyok.

A patikus meglátta a vastagon öltözött Fillér Bandinét és fiát.

“Lehetetlen - gondolta döbbenten -, ez mégsem igazság, hogy őket is bántják! Hol maradt a férje, ő nem élvezi ezt a szeretetet?”

Fillérné Major Terike, aki vörös színű tehenüket az őket szállító szekérhez kötötte, s dunnát, párnát, öblös vesszőkosarat rakott a derékba, feladogatta a kisebb holmikat, Bandikát is feltolta a vagon belsejébe, majd a szállítómunkások egyikéhez fordult.

- Sándor, vigye meg a hírt az uramnak, a szélmalmon túl aratnak!

A vagon ajtajából figyelte, melyik vagonba hajtják fel a tehenüket. Közben érkeztek a kiközösítettek: Fekete Attila a lányával, Váradi Mihály nagygazda családja, aki eljárogatott a Major-házba, a kovácsműhelybe. Elfértek a piszkos helyen. Alig dobálták be csomagjaikat, feltűnt Bari Ödön, és a szállítómunkásokat elzavarta a vagonoktól. A tagbaszakadt Jós Sándor odajött Fillérnéhez, és azt mondta: - Még ma megkeresem a férjit.

A “falu napszámosa” zöldesszürke kabátot, elmosódott színű anyagból készült inget, szürkére mosott nadrágot és bakancsot viselt. Mélyen-ülő szemével idegesen pislogott. Fillér Bandiné rádöbbent, talán sohasem látja többé szülőfaluját: - Köszönöm - szólt elfúló hangon. - Mondja meg azt is, hogy jól vagyunk, őt is nagyon keresték. - Akkor ért hozzájuk a cigány.

- Eredj innét - kiabálta a napszámosnak -, mert lövök!

- Lősz ám, az öreganyádat!

- Tágulj, ha mondom! Az osztályidegenekkel tilos povedálni!

- Hiszen ő nem idegen - morogta Jós Sándor, és arrább lépett a vagontól, amelynek behúzták az ajtaját.

- Ne szítsd a hangulatot, mert póruljársz! Nem köhögök én kétszer, bevágunk közéjük, hogy nem kapsz levegőt.

Józsa Bálint nem háborgott. Előző élete, kiváltságos viszonyai végállomásához érkezett. Összekucorodott a marhavagonban, ahol a többiek rendezkedtek. A különvonat elindult, aminek határozottan megörült. Unta már az állandósult lármát, sírást-rívást, a szüntelen cihelődést. Barna bőröndjét ölébe fogta, és azon babrált, mereven nézett a marhavagon homályos sarkába.

“Mi vár rám? - gondolta a vagon padlóján. - Reszkethetek és félhetek. Nem herdáltam, az a bűnöm? Csinálhattam volna másként, dorbézolva, nőkre szórni a pénzt, és koldusként éljenezni a fordulatnak. Én szerettem a vagyonomat.”

Elnézett a társai felett. Lehunyta a szemét, látni sem akarta ezt a csúfságot, kivetettséget. Maga elé képzelte a csillogó-villogó gyógyszertárat, a porcelánok, az üvegek, a tégelyek és a tisztaság harmóniáját. Ajka kicsit szétnyílt, s az alacsony kis embert a szutykos marhavagonból a múltjába emelte az emlékezete. Ott ült hófehér köpenyében a pénztárgép mögött - fehér ing, fekete nyakkendő, vasalt nadrág, fekete lakkcipő -, s unalmában kibámult a poros utcára.

Mezítlábas gyerek köszönt félszegen, foltos ingben, elkoszolódott nadrágban, kezén az olaj nehezen eltüntethető nyomaival. Pénzt tett a vastag, ellipszis alakú üvegre. Drága orvosságot kért.

- Kinek viszed, a kovács Majoréknak?

- Igen, patikus úr - mondta az inas, Fillér Bandi.

- Szereted őket?

- Szeretem.

- Ki beteg? Az a szőke copfos kislány?

- Ő - mondta pirosan a fiú. - Süt, mint a kályha. A doktor urat már háromszor hívtam.

- Sajnálod?

- Sajnálom, mert szeretem.

- Elveszed feleségül? - játszott kitartóan Józsa Bálint. - Lehet, hogy éppen neked szánják.

- El - mondta a cselédházakból való Fillér Bandi, s boldogan igyekezett a medicinával.

Most elszégyellte magát azon a régi játékon. Mellette szipogott az a valamikori szőke kislány, kiből valóban Fillérné lett, akinek a lakodalmában még ő is táncolgatott.

“Istenem - gondolta -, talán még értem is kár, de ezek a fiatalok, mikor és miben vétkezhettek?”

Füttyögött a vonat, elhanyagolt földeken, kemény vidékeken döcögött. Az őrjöngés lassan alábbhagyott a vagonban.

- Patikus úr - Fillér Bandiné barna képű fiát simogatta -, az urammal mi lesz?

- Mi lenne? - csapkodott ingerülten az öreg -, örülhet, hogy nem csípték nyakon.

- Szabadon maradhat?

- Ki élhet ma itt szabadon? Még a kopasz király sem, neki is parancsolnak.

- Utánunk hozzák apukámat is?

- Talán - felelte bizonytalanul. Nézte a szép nőt, a fiúkát, és még szomorúbb lett. - Szerencsés esetben.

- Legalább őt békén hagynák, ha minket megvert az isten.

- Az Úristen gyakran hibázik, de a mi szeretett és bölcs vezérünk még rajta is túltesz.

A fiatalasszony lekucorodott, félresimította Bandika haját a homlokából. Férjére gondolt, és szeméből kiesett a könnye.

“Hol lehet most?” - gondolta.

Amikor értük mentek a rendőrök, Fillér Bandit keresték legelőször. Major István és felesége nem szerepelt a kitelepítési listán. Tűvé tették Fillérért az egész házat, kutattak a szekrényekben, kiszórták a ruhákat, benéztek az ágyak alá, a padlásra, az ólakba, még a kovácsműhely udvari ajtaját is kinyittatták, nem akarták elhinni, hogy nincsen odahaza: - Hol van? Hová lett? Hol bujkál? Mikor jön haza? - záporoztak az asszonyra a kérdések, de ő csak egyet hajtogatott: - Rákosi elvtárshoz utazott, hogy tegyen végre igazságot az ügyében, vegyék vissza a pártba.

A rendőrök eleinte nevettek ezen, de Fillérné Major Terike olyan állhatatosan és szemrebbenés nélkül hazudott, hogy kezdték elhinni a szavát, s attól kezdve kicsit mintha megenyhültek volna, nem ordibáltak vele, hagyták, hogy több csomagot is elkészítsen, még a tehenüket is a kitelepítéshez rendelt szekér saroglyájához köthette.

Akkor azonban az egyik rendőr Bandikát kezdte faggatni. Az asszony megdermedt, tömpe ujjait belevágta tenyerébe, vastag orra kitágult, sebesen vágott az esze, segítenie kell a gyereknek, különben az urát is elkaphatják.

- Na hiszen, jótól kérdezi - hadarta -, mikor ő a tyúkokkal elaludt.

- El se búcsúzott tőled? - makacskodott a rendőr. Fillér Bandika álmosan és értetlenül, már felöltöztetve cipelt egy batyut a kocsihoz, dacosan kivágta: - Dehogynem! Még meg is csókolt.

- Azt nem mondta, hogy hová megy?

- Dolgozni.

Fillérné akkor felkapta a fiát, hűvös volt még az éjszakai harmatban, egy vastag, bolyhos kendőt csavart a vállára, kerek arcát a gyerek világos hajába fúrta, megpuszilta, majd a szekérderékba emelte, a csomagokra.

- Jóasszony - mondta a rendőr gyanakodva -, nehogy azt higgye már, hogy átrázott minket, lesz még ennek folytatása!

Megindult velük a szekér.

Most visszazöttyent a valóságba, a vonatkerekek kattogása szétverte az emlékezést, s tisztán értette, mit beszélnek a vagonban.

- Falhoz állítanak bennünket? - kérdezte a vastag hangú Váradi Mihály.

- Akkor nem bajlódnának ennyit.

- Szibériába visznek - mondta Fekete Attila, a volt csendőrtiszt. Kopott, színehagyott egyenruhájában mereven ült a batyukon. - Egyetért velem, Józsa úr?

- Nekik a vagyonunk kell, mi meg éhen dögölhetünk.

- Hiszen már mindenünket elszedtek - méltatlankodott idősb. Váradi Mihály -, akkor az életünkre miért törnek? A vagyonunkat elorozták, büntetlenül. A sorsunkkal is rendelkeznek, nincs beleszólásunk, de legalább a gyerekeket kímélhetnék. Micsoda világ ez, ki mondja meg nekem?

- Mindig üldöznek itt valakit - tartotta fel a kezét Józsa Bálint, s az ujjain számolta -, vöröscsillagos, sárgacsillagos, darutollas, vagyonos. Egy a lényeg, hogy üldözhessenek. Nem nyughatunk, amíg el nem pusztulunk, míg ki nem irtjuk önmagunkat, nehogy más csinálja helyettünk.

- Mást várt ezektől? - kérdezte élesen Fekete Attila.

- Élni szeretnék, ha lehetséges.

- Az ember mindig olyat szeretne, ami jó neki.

- Az anyahasban volt a legjobb dolgunk, de megszülettünk, és egyre keservesebb, elviselhetetlenebb helyzetekbe sodródunk - bölcselkedett a gyógyszerész.

- Elpusztítanak - idősb. Váradi szakállát simogatta -, az idők vége közeledik.

- Éhes vagyok - szólt Bandika anyjának, s megrángatta vastag szoknyáját.

- Várj, amíg megérkezünk!

- Hová?

- Azt mondták, Kormóra visznek.

- Ott lesz ennivaló?

- Nem tudom, de éhen mégsem halhatunk - tördelte kezét a fehér arcú asszony, s homlokán ráncok gyűrődtek.

- Semmit se hoztál, édesanyám, hát kenyeret se hoztál?

- Nem emlékszem, hová tettem - tépelődött Fillérné Major Terike. - Azt sem tudom, hol áll a fejem.

A zöld karton kendőjű fiatalasszony a lepedőkbe kötözött holmikban turkált, s megigazította a dunnát.

- Feküdj le inkább, gyöngyöm! Aludjál! - csókolta meg gyerekét.

- Nagyon éhes vagyok! Szomjas is - pityergett a fiú.

- Legyél türelemmel! A katonaládába tettem ennivalót - csapott tenyérrel homlokára Terike -, milyen szerencse, hogy elhoztuk.

- Szalonna van?

- Egy parányi.

- Porciózzál nekem!

Az asszony előszedte a kopott katonaládát az ágynemű közül, felnyitotta a tetejét, kis szelet kenyeret szelt le, és hozzá papírvékony szalonnát. - Több nincs - zárta le a ládát.

Amikor megállt a szerelvény, kinyitották a vagonajtót. Előtte ott termett egy kiskatona, és szigorúan őrködött.

- Lemehetek vízért? - kérdezte Fillérné, és elsimította homlokából a haját.

- Az szigorúan tilos!

- Szomjasak vagyunk!

- Adja ide az edényt! - intett a strázsa. Fillérné és Váradiné lenyújtotta a kannáját. - Az egyik is elég, osszák majd el. - A katona, mielőtt a kúthoz ment, rájuk tolta a vagonajtót.

- A dolgunkra se mehetünk? - nyelvelt a megtermett Váradi Mihályné, amikor megkapták a friss vizet.

- Dehogynem, a sarokba húzódnak, és teliteszik a vödröt.

Fillér Bandika megivott két kannafedő vizet. Az anyja is töltött magának, aztán továbbadta a kannát.

Zötyögött velük a vonat. Egy tyúk hirtelen kotkodálásba kezdett, a Váradiék kutyája felugatott, és rávetette magát. A rikácsolásra és a hangzavarra a lázas beteg Váradi Misike felébredt és pisilni akart. Hiába fordította az anyja a sarokba, s húzta elébe a vödröt, nem sikerült a művelet.

- Nem tudok így!

- Nyomjad erősen!

- Akkor se jön!

Az öreg Váradi billegett-tántorgott a sarokba. Eltolta a menyét, a vödröt letette a padlóra. Kigombolta a sliccét. Birkabőrből készült ködmönt viselt, sűrű, barna haját félre fésülte, hegyes szakálla előreugrott, s a sok szőrzetből csak alacsony homloka, mélyenülő, krumpli vastagságú orra látszott.

- Tudod-e, hogy csináljuk?

- Nem - rázta fejét bágyadtan az unokája.

- Keresztbe pisilünk, és akkor meghal egy rossz ember.

- Igazán meghal?

- De mennyire! Tartsd csak szépen a fütyit, hogy a vödörbe hordjon!

A vonat erőtlenül araszolt, ódivatú gyászkocsiként. Nem füttyentgetett. Hatalmas fák sátora takarta az állomást, gyenge fény hullott a kavicsokra. A sínek két oldalán rendőrök, államvédelmisek őrködtek. Döccentek a tehervagonok. Marhabőgés hangzott, puli vakkantott, a mozdony köhécselt. Nem igyekeztek a leszállók.

A rendőrök elhúzták a vagonajtókat.

- Kiszállás! - kiabálták.

Riadt emberek kászálódtak lefelé, asszonyok, gyerekek, hangtalanul. Lassú mozdulatokkal emelgették batyuikat, a vasúti sínek mellé ejtették, újabbakért fordultak, gyerekeket ültettek rájuk, akik tágranyílt szemmel figyeltek.

Zsákokat, ládákat, bőröndöket, kosarakat cipeltek, jószágokat rakodtak. Toporzékoltak a lovak, malacok röfögtek. A hajnali költözködés háborús menekültek képét idézte.

Se panasz, se tiltakozás nem hangzott.

Különös viszony teremtődött a kitelepítettek és a kitelepítők között, magyarázkodás, sírás, könyörgés nélkül értették egymást, megbízható érzés tájékoztatta őket: a félelem.

A puskák nem mozdultak. Az őrök mereven strázsáltak a helyükön, vállukra vetve viselték fegyverüket, némelyikük farkaskutyát tartott pórázon. A kötelesség-szolgálat fegyelmével várakoztak, s éberen figyeltek.

A messziről, közelről érkezők nem fürkészték őket, sunyi pillantásokat sem eregettek. Leginkább háttal fordulva dolgoztak, mégis tudták, mit csinálnak az őrök, mozdulnak-e, vagy parancsolnak a fejük intésével. Láthatatlan, erős kötelék fűzte sorsukat közössé; a hatalom és a kiszolgáltatottság.

Egy vékony arcú, hegyes orrú és szürke öltönyű fiatalember, cérnavékony feleségével együtt a vasúti kocsiból leemelt egy puffadt öreget, a sínek mellé tették, a széttaposott, földbedöngölt kavicsokra. Azonnal rakodni kezdtek, pokrócokat, bőröndöket, kosarakat, edényeket és ágyneműt lökdöstek le a vagonból. A nyomorék öltönyének mellényzsebéből órát húzott elő, megnézte a pontos időt, majd nagy fejét ide-oda mozgatva felmérte helyzetét. Térdén közelebb csúszott a rendőrökhöz, és kitartóan mustrálgatta őket.

- Hát ezt a törpét hunnan hoztátok? - bökött felé Bari Ödön gumibotjával -, még azt hiheti, hogy cirkuszban van.

Senki nem nevetett. Idősb Sajtos Flórián visszafordult, közelebb araszolt a csomagokhoz, a csomóba verődött sorstársaihoz.

A gyerekek eldőltek a csomagokon. Föléjük hajoltak az anyák, helyet igazítottak a hirtelen készített batyukon, ágyneműkön. Suttogtak. Nem törték meg a kínos, megalázó szertartást.

Lovak, tehenek, malacok, szekerek szaporodtak a téglavörös színű raktárnál. Alig csaptak zajt. Terjedelmes árnyékok mozogtak a poros földön. Az állatok fegyelmezetlenkedtek, megrázták magukat, idegesen dobbantottak, házőrző ebek futkostak céltalanul. Egy rendőr oldalba rúgta az egyiket, s az szűkölve menekült vissza a kivert karavánhoz. Tanulta a rendet.

- Menetoszlopba sorakozó! - kiáltotta a törzsőrmester.

- De hiszen ez az unokabátyád, Bandika: Fillér Gábor! - kapta szája elé a kezét Fillér Bandiné.

Összeverődtek. A szekereken kisebb kölykök zsúfolódtak össze gyaloglásra képtelen öregekkel. Az erősebbek nehéz fejjel lépkedtek a kerekek után. Az őrök éberen kísérték őket, hátul és kétoldalt.

A kövesút szegélyén japánakácok sorakoztak. A néma falu még álmába süppedt, virradat ült a templomtorony hegyén. Mentek, vonszolódtak a kiközösítettek, még messzi út volt előttük, Kormó-puszta. Nem tudhatták, hová igyekeznek.

A kemény földeken satnya kalászosok, ritka kukoricások, reményzöld rizstáblák díszlettek. Vízszaga volt a határnak.

“Mi várhat ránk Kormón? Nincsen ott se bolt, se iskola, még házak sincsenek - gondolta Fillérné Major Terike -, csak a pusztaság. Mit csináljak, hogy a gyerekemnek baja ne legyen? Gábor talán segíthetne, mégiscsak törzsőrmester, a férjem egyetlen testvére.”

Fillér Gábor szaporán lépkedett. Bizalmatlanul nézegette a hosszúra nyúlt sorokat, fürkészte az útszéli árkokat, a ritka cserjéket és akácfákat, nehogy baj történjen. Rendkívüli esemény, ennyi család elűzve otthonából mégsem lehet egy akaraton, ájtatos szándékkal.

“Alkalomra vár, s rögtön meglép az ügyesebbje. Jóval kezd, nekem nem lesz hiányom, az életemmel felelek érte, nyakamba vetik gyorsan a kötelet - gondolta, és megnyirkosodott tenyerét nadrágjába törölte a busa fejű, hosszúkás arcú, vastag ajkú parancsnok. - Szétszaladhatnának, oltári cirkusz keletkezne. Annyian vannak, hogy ítéletnapig keresgélhetnénk őket. - Szeme megéledt, feszesebbre fogta fegyvere szíját, erősebben figyelte a kiszolgáltatottakat. - Hová lehetnének, nincsen már földjük, házuk, engedelmeskednek, jobban járnak, mint akik meglépnek, s bajt csinálnak a családjuk fejére. Okosabb tűrniük. Az öcsém családja hogyan kerülhetett ide? Ki érti ezt? Hiszen még párttitkár is volt, mégis ide jutott? Mi lehet vele?”

Álmosan, elcsigázottan, érthetetlen fásultsággal nyomakodott előre a menet. A sorból nem maradoztak el. Némelyek a szekerek oldalához fordultak vizelni, a gyerekek a mozgó kocsiról pisiltek, vagy a saroglyára kucorodtak. Jól idomultak a helyzetükhöz.

Józsa Bálint alig vonszolta magát, a hosszú gyaloglás felemésztette fizikai erejét. Azon gondolkodott, egyszerűen leül a földre és pihen keveset, de ahogy hátratekintett, meglátta, hogy a barna képű őrmester a sor végénél halad. Sóhajtott inkább, és a foga között szűrte a szót.

- Itt van ez is? Már-már hiányzott.

Öreg istálló, állandóan folyó kút, csatorna, rizsföldek, ez jelentette Kormot. A menet megtorpant.

- Megérkeztünk - kiáltotta a törzsőrmester határozottan -, itt lesz a tábor, az ólba húzódjanak!

- Ide, kérem szépen? Nem tetszett eltéveszteni? - méltatlankodott a patikus.

- Egyesivel sorakozni! - ugrott elő Bari Ödön -, aki belíp a kastélyba, lefekszik, és nem mozdul.

- Tiltakozom az ilyen bánásmód ellen. Az állatoknak különb a sorsuk.

- Mozgás, az anyátok jó istenit! Kapkodjátok magatokat!

Hamar eldőltek a csupasz földön, pokrócot terítettek magukra, összehúzódtak. A fegyveresek betereltek mindenkit, a parancsnok őrszemeket állított a csatornapartra, a dűlőútra.

A rendőrök az állami gazdaság stráfkocsijára telepedtek, lefeküdtek a kemény deszkán, aludni próbáltak néhány órát. Fillér Gábor meggörnyedve gubbasztott, puskája ölében hevert. Elégedetten pillantott a tömött ólra, feladatát teljesítette.

“Nem emberevők ezek - gondolta töprengve -, s elég bajuk van. A tábort berendezzük, élhetnek, dolgozhatnak, az a sorsuk.”

A társai békésen szuszogtak.

Józsa Bálint somfordált ki legelőször az ólból. Tétovázott, szakállát simogatta, álmélkodva hunyorgott a vérvörös napra, majd a csatornához indult, és az oldalához kucorodott.

Később a kúthoz somfordált, vízbe mártotta a kezét, és az arcára is löttyintett.

- Hé, te - intette magához Bari Ödön -, vidd azt a kast az ól bejáratához! - Aztán felrikkantotta a tábort, és kiadta a parancsot.

- Minden igazolványt a kosárba lökni! Nyomás, amíg szípen mondom! - Egymás után tolongtak a kitelepítettek. A rendőrök a bejáratnál álltak, farkaskutyákkal és gumibotokkal. Kétszer ürítették ki a kosarat. Akkor Fillér Gábor a következőket mondta:

- Azért kerültek ide, mert a társadalomnak ez az érdeke. Lesz ennivaló, akik dolgoznak, nem halnak éhen. Itt élik le az életüket, arra készüljenek, iskolát, boltot nyitunk, a bölcsőtől a koporsóig mindent megkaphatnak. Munka van, aki szeret, dolgozhat, s aki élni akar, az dolgozik. Ehhez tartsák magukat! Először is budit ásnak, mert mégis kultúremberek vagyunk. Körülkerítik a tábort, hogy el ne szökhessenek, elkészítik a főépületet, ahol mi kényelmesen berendezkedhetünk. Mégsem kívánhatják, hogy ne érezzük jól magunkat. A megszólítás ezentúl: sorstárs! Nincs sógor-komaság, mindenki egyenlő, megtanulhat jól és öntudatosan viselkedni.

Megéledt a tábor. Az asszonyok lavórral a kúthoz telepedtek, mostak, mosakodtak, néhányan a csatorna partján gödröt kapartak, tetejére lábast tettek, ennivalót készítettek.

Az emberek rakodtak a szekerekről, az istálló vályogfalába fából faragott szögeket vertek, bírta a ráaggatott ruhákat, fekhelyüket igazgatták, szalmát hordtak, szétterítették, pokróccal letakarták, gömbölyű akácfával elválasztották, az értékesebb holmijukat a párnájuk alá dugták. A gyerekhad körülöttük zsibongott.

- Tudják a rendet - mondta a cigány gúnyos mosollyal -, parancs nélkül. Víge a burzsuj-világnak.

- Alkalmazkodnak - bólintott Fillér Gábor -, az a legfontosabb. Feladatot teljesítünk, papír beszél róla. Nem vagyunk vétkesek, amiért idekerültek, ez a tiszta igazság.

- Igenis, törzsőrmester bajtárs. Mír is lennénk?

- Jönnének mások a helyünkbe, csak rosszabbodna. Fegyver is dörrenhetne, elszabadulnának az indulatok.

- Úgy ám, nem véletlenül zsuppoltuk ükét ide, szíp példányok ezek, az osztályellensíg színe-java.

- A gazdaságból hoznak felszerelést - mondta a szép szál rendőr, és a füstöt fújta. - Ne tétlenkedjenek, ne a feneküket vakargassák ezek a kutyafajzatok.

- Értettem!

“Mire gondolhatnak? - töprengett Fillér Gábor, ahogy a stráfkocsiról lógatta a lábát. - A helyemben tehetnének mást? Alulra fordultak, megtanulják így is az életet, eleget hajkurásztak régen, most mi fütyüljük a nótát.”

Bari Ödön visszatért.

- Eligazítottam ükét, törzsőrmester bajtárs.

- Őrségváltás!

- Értettem!

“Megszeppentem a kirakodásnál, meg kísérés közben - gondolta a parancsnok -, azt hallottam, ha elszökik közülük valamelyik, mindjárt börtönbe dugnak. Feleségem, fiam, mi lenne velük? De nem szöknek, nem sírnak. Csak a testvéremről tudnék, mi lehet vele, hogy idekerült a családja?”

Szekerek zörögtek, hordták a szerszámokat, építőanyagokat. Lázas munka kezdődött, fákat fűrészeltek, drótkerítést húztak a tábor köré, őrbódét ácsoltak, téglaépület készült. A jószágokat elhajtották.

Senki sem hangoskodott.

Fekete Attila, Nemes Áron, Fekete Ibi, Józsa Bálint nem dolgozott, az istálló falánál süttették hasukat a napon. Idősb Sajtos Flórián a csatorna partján derékig meztelenül töltötte az időt, fia és menye társaságában. Feje rákvörösre főtt a napon, zsíros felsőteste verejtékben úszott, a szája kiszáradt, cserepes lett, meg-megnyalta bosszankodva.

- Azt hiszik, ezt velem megcsinálhatják? Azért, mert nyomorék vagyok, már mindent tehetnek velem? Még dolgozzak is, hogy dolgoznék ilyen lábbal, kinek az ötlete ez a baromság?

- Apuka, én azt hiszem, itt nekünk is dolgoznunk kell előbb-utóbb, ha akarjuk, ha nem - mutatott a peckesen járkáló rendőr törzsőrmesterre Flórián -, nem szeretnék a gumibottal vagy a kutyákkal megismerkedni.

- Gyáva nyúl vagy, eredj csak, ha annyira tetszik, és csináld! Engem ugyan nem kényszerítenek.

- Nem is kell - nyomogatta pattanásait a fiatalasszony -, csak ennünk ne adjanak, megyünk ész nélkül.

Fillér Gábor ide-oda járkált a táborban. Látta az ólnál heverőket, a csatornapartiakat, de nem szólt. Rájuk nézett mereven, gúnyos, fanyar mosolyra szaladt a szája.

“Az okosabbak teszik a dolgukat - gondolta a töprengésre hajlamos rendőr -, az idejükkel itt mit is csinálnának? A létszám meglegyen, elszámoljak velük, akkor nincs károsodás. A kakaskodók is megpuhulnak, de meg ám, a kutyafáját.”

- Parancsnok sorstárs, dél van - a szemüveges Biri Bertalan izzadó homlokát törölgette.

- Azt én szabom meg - mondta Fillér, ellentmondást nem tűrően. A sötétkék overálos táborlakó nem mozdult előle, várakozott és nézett mereven. - Mit akar még? - kérdezte a táborparancsnok. - Ahelyett, hogy a béketábort építené.

- Fürdeni szeretnének a gyerekek.

- Tán azt hiszed, hogy a cukrászdában vagy? Mély a víz, nem lavór - termett ott Bari Ödön.

- Tisztálkodás nélkül megesz bennünket a tetű.

- Nincsen olyan szerencsétek, abban ne reménykedjetek!

- Menjetek! - A közelben levő bajtársához fordult Fillér Gábor: - Vidd őket, de a szemed nyitva legyen, a kanálisba ne vesszenek, mert megütöd a bokádat irtózatosan!

Meztelen gyerekek pocskolták a vizet. Az őr fekete klottgatyában velük fürdött. Ugráltak, fröcskölték a kanális felkavart, földszínű vizét, kiabáltak, némelyikük a szüleihez futott, s vissza a csatornához, a kisebbek a csatorna partján várakoztak, vagy annak az oldalához kucorodtak, páran fogták egymás kezét, egy-két aggódó asszony már szaladt is a gyerekéhez.

- Itt az ebéd - hangzott az erőteljes kiáltás. Az állami gazdaságból meghozta a lovaskocsi a rizslevest, sok langyos víz, kevés falnivaló, a rendőrök már sorakoztak is a csajkájukkal, először és a javát nekik mérték szét.

Tikkasztó, búzaérlelő meleg ömlött a tájra. Félmeztelenül verejtékeztek az emberek. Akiknek már mértek a kondérokból, az árokparton ettek.

Fillér Gábor megkereste a sógornőjét. A mutatós, vékony derekú asszony saját ebédjét kínálta Bandikának. Amikor meglátta a parancsnokot, vérbeborult a szeme.

- Itt a rokonunk, kisfiam, gyönyörködhetünk benne, irigyelni való a mestersége.

- Hogy kerültetek ide?

- Jobb kérdésed nincs? A parancsnoknak tudnia kellene! - gyűrődött össze az asszony homloka és kellemes, mély hangja elfulladt. - Ennyit legalábbis. Ide hajtottatok, mint a többit.

- Azt se tudom, ki kinek a fia-borja. Szigorú eligazítást kaptam; az osztályellenséget őrizzük a pusztán, az életemmel felelek értük. Még álmomban sem hittem, hogy köztük lehettek! - csapott a levegőbe.

- Mi sem. Ártottunk mi valakinek? Bűnösök se vagyunk, hogy ezt érdemeljük.

- Van itt néhány jómadár, jó lesz vigyázni rájuk. Az öcsém?

- Keresték, de szerencsére nem találták otthon, arat a határban. Mi lehet vele? Keresik tovább, üldözik, vagy már börtönbe csukták? Mit hallottál róla?

- Börtönbe? Lötyögsz össze-vissza! - döbbent meg a törzsőrmester. - Miféle börtönbe csuknák?

- Ti egymást is kiirtjátok. Térj már magadhoz, sógor-sorstárs! Ez itt az unokaöcséd, Fillér-vér folyik az ereiben, akár a fiadat látnám, és mi vár rá? Megőrülök, ha arra gondolok.

- Te vagy a parancsnok? - kérdezte az unokaöccse, Fillér Bandika, és hitetlenkedve bámult a magas, pisztolyos rokonra.

- Én.

- Ugye nem engeded rám a kutyákat?

- Nem hát - simította meg gubancos haját -, hogy gondolhatsz ilyeneket?

- Tőletek kitelik - sziszegte sógornője mészfehér arccal. Közvetlenül a törzsőrmester előtt állt, s feszülten nézte. - Más is kitelik, nemcsak az.

- Mit akarsz? Kergessem szét a tábort, lövessem főbe magamat? Aki idekerült, megérdemli, rászolgált. Értetek kár, de semmit se tehetek - tárta szét a kezét a törzsőrmester -, semmit az égadta világon.

- Nem tennél még az anyádért sem - fordult el mérgesen Terike, és elpityeredett, magához szorítva egyetlen gyerekét -, dehogy tennél!

- Egészen más az ábra, de úgyse érted - Fillér Gábor leforrázva igyekezett a rendőrökhöz, akik az ebédjüket kanalazták.

- Ennyi az egész? - kérdezte Bari Ödön, akinek hónalját vastagon kiverte az izzadság, fehér, kör alakú peremet szárított kekiszínű ingére. - Valami laktatós kaja kéne. Nem főzünk?

- Egy nap nem a világ. Közös konyhát állítunk majd fel, és akkor jut bővebben is.

- Az én gyomrom ne korogjon, ha mán puska van a kezemben.

“A koszt után a hazajárás hiányzik - gondolta a parancsnok -, meddig tart itt a szolgálat egyfolytában, eltávozás nélkül? Család nem számít, első a kötelesség.”

- Legalább fürödhetünk? - kérdezte Bari Ödön. Zsír fénylett sötét homlokán, dús, fekete haja csomóba tapadt a verejtékétől. - Lubickoljunk!