Borítószöveg

Mi tesz azzá, aki vagyok?

Racionálisan ítélem meg a dolgokat, vagy a hasamra ütve döntök? Társaságban, emberek között kivirulok, vagy inkább egyedül szeretek lenni, abból merítek erőt? Ha képesek vagyunk helyesen felmérni magunkat és másokat, akkor saját viselkedésünk és az embertársainké is hirtelen más megvilágításba kerül.

Stefanie Stahl, népszerű pszichológiai könyvek szerzője, 16 alapvető személyiségtípust mutat be aszerint, hogy mi jellemző rájuk munkatársként, a baráti és szerelmi kapcsolatokban, illetve szülőként. A könyvben található személyiségtesztet elvégezve mindenki megismerheti a karakterprofilját. Hasznos „használati útmutatót” kaphatunk önmagunkhoz és másokhoz, ami megkönnyítheti a kommunikációt, az együttélést, és a párválasztásban is segíthet.

„Az önismeret nem csupán azért lényeges, hogy többet tudjunk meg arról, kik vagyunk, hanem azért is, hogy megtudjunk valamennyit arról is, kik nem vagyunk. Hiszen azok a tulajdonságok, viselkedésminták és gondolkodásmódok, amelyek megkülönböztetnek minket másoktól, éppen azok, amelyek elfogadást, toleranciát és megértést követelnek.”

Stefanie Stahl az egyik legismertebb német pszichoterapeuta, elsősorban a kötődési szorongással, az önbecsülés erősítésével és a „belső gyermek” problémáival foglalkozik.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Stefanie Stahl: So bin ich eben! Erkenne dich selbst und andere. Mit Persönlichkeitstest

Kailash Verlag, München, 2020

Fordította Malyáta Eszter

Neuausgabe © Kailash Verlag, München, 2020

Hungarian translation © 2021 Malyáta Eszter

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Yulia-Images/Getty Images

Szerzőfotó © Roswitha Kaster

ISBN 978-963-355-820-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Egykori szerzőtársamnak
és kedves barátnőmnek, Melanie Altnak

Úgy tűnik, a jellem elemzése
az emberi szórakozás legmagasabb rendű formája.

ISAAC BASHEVIS SINGER

Mielőtt olvasni kezdene, elvégezheti a könyvben található személyiségtesztet.

Ha az eredménnyel elsőre legalább 90 százalékban nem ért egyet, akkor az nem illik önre. Ilyen esetben mielőtt még egyszer kitöltené a tesztet, érdemes elolvasnia a könyvet, hogy megértse a teszt alapjául szolgáló koncepciót. Bárhogy legyen is, kívánok jó szórakozást és sok új felismerést az olvasás során!

Steffi Stahl

Normális vagyok még, vagy egy kicsit süsü?

„Ilyen vagyok!” Hányszor hallottuk már ezt a mondatot? És hányszor mondtuk vagy legalábbis szándékoztunk kimondani magunk is? Hányszor hallottuk magyarázat gyanánt ezt a két szót, vagy mentegetőztünk mi magunk így a cselekedeteinkért, gondolatainkért, érzéseinkért? Olyan helyzetekben, amelyekben így vagy úgy viselkedtünk, de nem tudtunk volna másként tenni. „Ő ilyen!” Hányszor ejtettük már ki ezt a mondatot, hogy megmagyarázzuk vele egy másik ember viselkedését?

Az emberek különbözőek, tudjuk jól. És azzal is tisztában vagyunk, hogy éppen mert sokfélék, eltérő módon cselekednek, gondolkodnak és éreznek. És bár a köztük lévő különbségek teljességgel magától értetődőek – mit is tudunk valójában önmagunkról? Még ha mindenki meg is állapította már magáról, hogy „Ilyen vagyok!” vagy „Nem vagyok ilyen!”, nagyon naivnak vagy fölényesnek kell lennünk ahhoz, hogy azt állítsuk, pontosan tudjuk, kik is vagyunk. Mi tesz azzá, aki vagyok? Miért vagyok olyan, amilyen vagyok? Miért cselekszem, gondolkodom és érzek így, és miért nem másként? Normális vagyok, vagy egy kicsit süsü? Különleges, vagy teljesen átlagos? A szüleim felelősek azért, ami vagyok, vagy ilyennek születtem? Miért van az, hogy egyes emberek vonzanak, míg másokkal kapcsolatban nyoma sincs a kémiának? Ilyen és ehhez hasonló kérdések szinte minden ember fejében megfordulnak.

Képzeljük el, hogy egy lifttel aláereszkedünk a tudatalattinkba, ott szép nyugodtan körbe tudunk nézni az „irányítóközpontban”, és szemügyre vehetjük az összes mechanizmust, amely meghatározza a cselekedeteinket, gondolatainkat és érzéseinket, döntéseinket és észleléseinket. Képzeljük el továbbá, hogy nemcsak a személyes mechanizmusainkról és mintázatainkról szereznénk tudomást, hanem részt vehetnénk a „Hogyan működik az ember?” című tanfolyamon is. Mindehhez ráadásul kapnánk meg egy személyes kezelési útmutatót is, valamint kezünkbe nyomnának egy útmutatót az embertársainkhoz. Hű, de jó lenne, igaz?! Bár azért egy kicsit ijesztően hangzik… Sokunk nem szeretne mindent tudni, kieshetne esetleg néhány „csontváz” a szekrényből, amire azért nem vágyunk. Ki tudja, mi mindenbe botolhat az ember egy ilyen sötét helyen, amilyen a tudatalattink, milyen árnyak borulnak ránk, hogyan fonnak körbe a múlt kísértetei, amelyekről a legszívesebben mit se tudnánk.

Nyugodjon meg, kedves olvasóm, nem fogom olyan belső helyekre csábítani, amelyeket nem szívesen keresne fel – nem vezetem el a lelke legkietlenebb vidékeire. Nem is tudnám, hiszen nem ismerek mindenkit személyesen. Ráadásul nincs is erre szükség ahhoz, hogy megértsük a magunk és mások néhány alapvető mintázatát. A lényünket befolyásoló egyéni élettapasztalataink és a neveltetésünk mellett mindannyian egy genetikai „csomagot” is kapunk útravalóul, amely jelentősen hat a személyiségünkre. A pszichológia és a neuropszichológia tudománya arra a felismerésre jutott, hogy léteznek bizonyos személyiségjegyek, amelyek minden embernél fellelhetőek. Ezek velünk született tulajdonságok, egyéni jellegzetességeik alkotják – többek között – az egyéniségünket. Jelen könyvem ezekkel a személyiségjegyekkel, valamint jellegzetességeikkel foglalkozik, és az eredetileg Carl Gustav Jung (1875–1961), híres orvos és pszichoanalitikus által kidolgozott, majd az amerikai Isabel Myers és Katharine Briggs által az 1960-as években – ámulatba ejtő eredményekkel – továbbfejlesztett pszichológiai típuselméleten alapul.

Az Ilyen vagyok 2005-ben jelent meg először. Azóta dolgozom ezzel a tipológiával, és a mai napig meg vagyok győződve a helyességéről, pontosságáról és mélységéről. Időközben nagyon sok új ismeretre tettem szert, amelyet bele is szőttem a következő kiadásokba. A most megjelenő, átdolgozott könyvemmel lényegesen könnyebb lesz elsajátítani a típustant, amely remek eszközt kínál az önismeret és az emberismeret fejlesztésére, továbbá segít abban, hogy harmonikusabbá és boldogabbá tegyük az emberi kapcsolatainkat.

Személyes kezelési útmutatóm

Nem lenne jó, ha minden személyiségtípushoz lenne egy személyes kezelési útmutatónk? Mennyi bosszúságtól és konfliktustól óvhatna meg! Hozzájárulna a kölcsönös megértéshez. De létezhet-e ilyen „kezelési útmutató az emberekhez” – szabad-e egyáltalán ilyennek léteznie? Természetesen senkihez sem mellékelhetünk olyan használati utasítást, amely teljes mértékben megfelelne az egyéniségének, a személyes történetének és a fejlődési lehetőségeinek. És mégis: a típuselmélet az egyes személyiségtípusokhoz olyan iránytűt ad a kezünkbe, amely nagyon hasznos, és új felismerésekkel gazdagít. Mielőtt tehát áttekintenénk a típuselméletet, szeretném bemutatni, milyen lehetne egy ilyesféle kezelési útmutató.

Először is fel kellene vázolnia a szóban forgó személy legfontosabb jellemzőit. Például: Nina nyitott, barátságos és társaságkedvelő személyiség. Szeret beszélni, kifejezetten szórakoztató tud lenni. Odafigyel a beszélgetőpartnerére, mert nagyon érdekli mások élete. Ennélfogva jó emberismerettel rendelkezik. Ninának szüksége van az elismerésre és a közelségre. Az egyedüllét megviseli, mivel a másokkal való kapcsolatból merít leginkább ösztönzést, jó gondolatokat. Odaadóan törődik a családjával és a barátaival. Miután határozottan erős harmóniaszükséglettel bír, többnyire kerüli a konfliktusokat…

A kezelési útmutatónak az élet fontosabb területeiről, azaz a munkáról, a szerelemről és a kapcsolatokról vagy a szülőségről is el kell árulnia valamennyit. Például: Nina a jól szervezett munkakörnyezetet favorizálja. Jól tud tervezni és szervezni, ez jobban fekszik neki, mint amikor állandóan rugalmasan kell reagálni váratlan eseményekre. Inkább nyelvi, mintsem természettudományos vagy műszaki tehetséggel rendelkezik. Kiváló emberismeretének és nyílt, barátságos lényének köszönhetően minden olyan hivatásban megállja a helyét, ahol emberekkel van kapcsolatban, például mint ügyvéd, pszichológus, ápolónő vagy ügyféltanácsadó – azaz minden szolgáltatásorientált szakmában. Rokonszenves egyénisége népszerűvé teszi mind a kollégák, mind a felettesek körében. Vezetői feladatok ellátására is képes lehet, amennyiben ügyel arra, hogy…

A szerelem és a kapcsolatok témakört illetően az alábbiak szerepelhetnének Nina kezelési útmutatójában: A szerelem és a párkapcsolat nagyon fontos szerepet játszik Nina életében. Ha szerelmes lesz, akkor általában első látásra. Imádja a romantikát. Más típusoknál többet álmodozik az ideális kapcsolatról, és arra vágyik, hogy minden olyan maradjon, mint a szerelem kezdeti, bimbózó szakaszában. Hajlamos száműzni a realitást a kapcsolat hétköznapjaiból, ezért ki van téve annak a veszélynek, hogy…

Miután megvizsgáltuk Nina életének legfontosabb területeit, a kezelési útmutatót konkrét jótanácsokkal zárhatnánk azzal kapcsolatban, hogyan kell vele bánni: Nina szeret töprengeni az élet nagy dolgain és az emberi kapcsolatok kérdésein. Mindenekelőtt az összefüggések megértésére törekszik, a tisztán tárgyi vagy ténybeli kérdések kevésbé érdeklik. Ha szeretnénk vele jól elbeszélgetni, ne traktáljuk túl sok konkrét információval vagy részletes leírással, mert az egykettőre kifárasztja és untatja. Nina mindent megtesz azért, hogy harmóniát teremtsen az emberi kapcsolatokban, néha többet is, mint első pillantásra gondolnánk. Ez az erős oldala ugyanakkor egyben a leginkább sebezhető pontja is: Ha nem ismerik el a fáradozásait, vagy akár ellentétesen értelmezik, akkor nyomorúságosan érzi magát, és úgy véli, nem értik meg. Mindig mondjuk el neki, mennyire becsüljük az igyekezetét, szereti hallani az elismerő szavakat. Ha kritizálni akarjuk, óvatosan tegyük, mert nagyon érzékeny. Legjobb, ha előbb a pozitívumokat említjük…

Hogyan lehetséges ilyen átfogó leírást adni valakiről? Hogyan lehet ennyi mindent megfogalmazni anélkül, hogy ismernénk a személyes történetét? Egyáltalán: egy ilyen „kezelési útmutató” nem más, mint beskatulyázás, csupa elfogultság! Vagy még inkább: végtelen önteltség! Kezelési útmutatót adni egy emberhez? Hiszen az egyén egyszeri és megismételhetetlen, ezt tiszteletben kell tartanunk!

Ilyen vagy hasonló ellenvetések hangozhatnának el az eddig leírtakkal kapcsolatban. A következő fejezetekben ezért részletesen kifejtem, miről is szól a típuselmélet. Látni fogjuk, hogy szó sincs varázslásról, sarlatánságról vagy valamiféle erkölcsileg kifogásolható dologról. Épp ellenkezőleg: a segítségével jobban megérthetjük egymást. A típuselmélet pszichológiailag megalapozott, rendkívül érdekes, sőt szórakoztató!

A négy pszichológiai dimenzió

Mindannyian bizonyos hajlamokkal, adottságokkal jövünk a világra, amelyeket aztán a környezeti hatások formálnak, fejlesztenek vagy éppen torzítanak, attól függően, milyen tapasztalatokra teszünk szert gyermekként és felnőttként. Lényeges személyiségjegyeink egyike az intelligencia, amely 80 százalékban genetikailag meghatározott. Azaz a szülőknek csupán 20 százaléknyi mozgásterük van arra, hogy fejlesszék a gyermekük intelligenciáját. A kedélyünket szintén útravalóul kapjuk a születésünkkor, akár lusták vagy elevenek, akár erősek vagy sebezhetőek vagyunk, vagy inkább félénkek vagy bátrak – hogy csak néhány változatot említsünk. Természetesen az ember kedélyállapotára is rányomja a bélyegét a nevelés és a környezet. Akadnak olyan tulajdonságok, amelyeknél nagyon nagy arányú a genetikai meghatározottság, és olyanok is, amelyek a nevelés nyomán alakulnak ki. Az utóbbiak közé tartozik például a „becsületesség”. De a típustanban leírt tulajdonságok döntően genetikai meghatározottságúak.

A típuselmélet a személyiségünket, lényegünket meghatározó négy pszichológiai dimenzión alapszik. Pszichológiai dimenzió alatt azt értjük, hogy van két elméleti végpont, és közöttük számos fokozat.

Mielőtt behatóbban megismerkednénk a négy dimenzióval, íme egy áttekintés:

Az emberek többsége minden dimenzióban inkább az egyik vagy a másik tulajdonság felé tendál, azok intenzitása egyénileg eltérő. Néhányan az egyik vagy a másik dimenziót illetően inkább középen helyezkednek el. Sokaknál azonban nagyon egyértelmű, hogy melyik jegy jellemzi őket. Fontos megértenünk, hogy egyetlen ember sem csak extravertáltan vagy csak introvertáltan viselkedik, csak konkrétan vagy csak absztrakt módon érzékel, vagy kizárólag gondolkodása, avagy érzései alapján dönt. A személyiségünkbe mindig mindkét jegy belejátszik, ám a legtöbb ember hajlik arra, hogy az egyiket vagy a másikat, ha nem is tudatosan, de előnyben részesítse. Ez az oka annak, hogy a típuselméletben hajlamokról, illetve preferenciákról beszélünk. Olyan ez, mint a jobb- vagy balkezesség: az emberek többsége elsősorban jobb- vagy balkezes inkább, de azért a másik kezét is használja, csak az kevésbé gyakorlott. A típustan abból a feltételezésből indul ki, hogy ezek veleszületett hajlamok, és az emberi fejlődés nagyon korai szakaszában rögzülnek. Magától értetődően a környezet is befolyásolja, hogy mennyire alakul ki valakiben a veleszületett hajlama. Megeshet, hogy a szülői magatartás a gyermek adott hajlama ellen hat, vagy éppen erősíti azt. Az irányt azonban soha sem lehet egészen megváltoztatni. A nevelés befolyásoló erejének megvannak a maga korlátai.

A négy dimenzió, vagyis egy ember személyiségjegye az egyes dimenziókban mérvadó módon meghatározza, mi az, amit szeretünk, és mi az, amit nem. Megannyi információt szolgáltatnak egy-egy ember viselkedésbeli, gondolkodásbeli és érzelmi mintázatairól. Mivel minden ember egy adott dimenzióban inkább az egyik tulajdonságra hajlamos, négyszer négy kombinációs lehetőség áll fenn. Ebből tizenhat lehetséges kombináció adódik, amelyek egy bizonyos személyiségtípusnak felelnek meg, vagyis tizenhat személyiségtípus van. Ismét Ninát veszem példaként. Nina

Következésképpen Nina „extravertált-absztrakt-érző döntéshozó-rendezett”. Hogy elkerüljem az efféle szószörnyetegeket, bevezettem néhány rövidítést, és mindig megjelölöm azt a betűt, amelyet a rövidítésben használok. E szerint Nina EAÉR. Ha Nina introvertált lenne, akkor IAÉR lenne. Ha introvertált és konkrét lenne, akkor IKÉR stb. Ugye világos, hogyan működik a rendszer? A könyvben található teszt segítségével minden dimenzióban megállapítjuk az illető jegyét, és összefűzzük a megfelelő rövidítéseket. Mielőtt azonban belefognánk a típuskeresésbe, részletesen bemutatom a négy dimenziót. Ezek ugyanis nemcsak abban segítenek, hogy leírjuk a személyiségünket, hanem abban is, hogy megtaláljuk, megfogalmazzuk és valamennyire kezelni is megtanuljuk.

Az első dimenzió: Extra- vagy introvertált?

Ha nem tudod, mit gondol egy extravertált,

nem figyeltél oda!

Ha nem tudod, mit gondol egy introvertált,

nem kérdezted meg!

Jack Falt pszichológus

C. G. Jung megfigyelte, hogy az emberek alapvetően két forrásból meríthetnek energiát: a külvilágból vagy a belső életükből. Ennek a két alapbeállítottságnak az extraverzió (kifelé fordulás) és az introverzió (befelé fordulás) nevet adta. Jung megfigyelései napjainkig megőrizték érvényüket – az extra- és az introverzió témájában rengeteg átfogó pszichológiai kutatást végeztek. (A köznyelvben általában az extroverzió kifejezést használjuk, ez azonban helyesen extraverzió. Nyugodtan használhatjuk persze továbbra is az extroverzió formát, a megnevezés nem olyan lényeges. Én csupán az idők folyamán annyira megszoktam az extraverziót, hogy maradnék ennél.)

Kevés olyan ember akad, aki nagyon extra- vagy nagyon introvertált lenne, viszont a két véglet között számtalan fokozat van. Egyesek nagyjából a skála közepén helyezkednek el. Az ilyen embereket újabban „centrovertáltnak” nevezik. Az extra-, illetve introverzió személyiségjegy körülbelül 90 százalékban genetikailag meghatározott.

Az extravertált embereknek erős külső ingerekre van szükségük ahhoz, hogy motiváltnak érezzék magukat. A világból és az emberekhez fűződő kapcsolataikból merítik energiáikat. Nem szeretnek egyedül lenni. A külső nyugalom hamar unalmat és alulstimuláltságot ébreszt bennük. Szeretik, ha zajlik körülöttük az élet, általában forr bennük a tettvágy.

Az introvertált emberek ezzel szemben a belső életükből szerzik az ösztönzést. Gondolkodnak, olvasnak, filmeket néznek, a belső feldolgozási folyamataikkal vannak elfoglalva. Jóval kevesebb külső ingerre van szükségük, mint az extráknak, és hamar túlstimulált állapotba kerülnek. Bár ők is szívesen vannak emberek között, időnként külső nyugalomra és belső visszahúzódásra van szükségük ahhoz, hogy feltöltődjenek.

Miután az extraverzió és az introverzió velünk született tulajdonság, nem sok tér adódik az „átnevelésre”. Már gyermekkorban megfigyelhető: az extravertált kisgyerek páros lábbal toppan be a világba – rögtön játszani kezd a játszótéren a többiekkel. Gyorsan teremt kapcsolatot másokkal, és a szüleinek sokszor úgy kell figyelmeztetniük, hogy ne forduljon mindenkihez túlzott bizalommal. Az introvertált gyermek a pálya széléről figyel, először csak nézi, mi történik körülötte, és csak azután száll be a játékba – ha beszáll. Őt arra bátorítják a szülei, hogy forduljon jobban az emberek felé.

Egy introvertált gyerekből soha nem fogunk rámenős felnőttet nevelni, még ha az (extravertált) szülők ehhez remek példaképül is szolgálnak. Egy extravertált gyerek soha az életben nem fog csendben és koncentráltan órákon át egy könyvvel a kezében ücsörögni, akkor sem, ha (introvertált) szülei ezt teljes odaadással teszik. Ám mivel ezek a jegyek genetikai meghatározottságúak, viszonylag ritkán fordul elő, hogy mindkét szülő más jegyű, mint a gyerek. Akárcsak a többi személyiségjegy esetében, amelyekkel a későbbiekben még foglalkozni fogunk, itt is fontos leszögeznünk:

• Ezek velünk született tulajdonságok. Nem magunk választottuk!

• Az egyik nem jobb vagy rosszabb a másiknál! Mindkettőnek megvannak a maga előnyei és hátrányai.

Az extravertált és az introvertált emberek agya eltérően működik. A szimpatikus és paraszimpatikus idegrendszer a vegetatív idegrendszer két fő ellenlábasa, vagyis azé a rendszeré, amely automatikusan működik, és csak részben befolyásolható. A szimpatikus úgymond az aktivitási ideg. A teljesítményre van kihegyezve, a harcra és a menekülésre készíti fel a testet. A paraszimpatikus a nyugalmi ideg – ez gondoskodik arról, hogy a test regenerálódjon és kipihenje magát. A szimpatikus rendszer ingerületátvivő anyaga (neurotranszmittere) a dopamin, a paraszimpatikusé az acetilkolin. Az extrákat a szimpatikus, az intrókat a paraszimpatikus rendszer határozza meg erősebben. Ennek megfelelően az extráknak nagyobb mennyiségű dopaminra van szükségük ahhoz, hogy ösztönözve érezzék magukat. Ha alacsony a dopaminszintjük, az unalom formájában stresszt okoz számukra. Erősebben vágynak „pezsgésre”, mint az intrók. Imádják a társaságot, a programokat, rendezvényeket – egyáltalán, hogy történjen valami. Az intróknak ellenben az okoz problémát, ha alacsony az acetilkolinszintjük, vagyis ha túl sok az inger és a „pezsgés”.

Az extrák fokozottabb dopamintermelésével függ össze az is, hogy aktívabb az agyukban a jutalmazó rendszer (nucleus accumbens). Ez azt jelenti, hogy őket a jutalom kilátása motiválja. Agyuk szinte a függők módjára áhítozik az izgalomra. A finom ételek, szex, alkohol, győzelem, szakmai sikerek mind-mind dopamint szabadítanak fel, amire az extráknak sokkal inkább szükségük van ahhoz, hogy jól érezzék magukat, mint az intróknak. Az extrák a hőn áhított nyereség érdekében kockázatot is hajlandóak vállalni. „No risk, no fun” – tipikus extra jelmondat! Mindennek persze megvan az előnye és a hátránya is: egyrészt bátor kockázatvállalásukkal sokat nyerhetnek – ám ha elszalad velük a ló, és meggondolatlanul cselekednek, sokat veszíthetnek is. Szeretnek gyorsan cselekedni. Néha azonban ez arra csábítja őket, hogy csak felületesen foglalkozzanak dolgokkal és emberekkel. Kockázatvállalási készségükkel párosulva ez végzetes hibákhoz vezethet. A dolog pozitív oldala a bátorságuk és a tetterejük. Mindamellett rugalmasak és alkalmazkodóképesek.

Az extrák – a dopamin folytán – egyébként is jobban hajlanak az eufóriára, a lelkesedésre és a túlzásokra, mint az intrók. Ugyanakkor impulzívabbak is az intróknál, ami stresszhelyzetben akár agresszivitásba is torkollhat. Ez az egyik árnyoldaluk.

Mivel az extrák mindent összevéve bátrabbak, mint a sokszor aggályoskodó intrók, nem riadnak vissza attól, hogy szükség esetén konfliktusokba bocsátkozzanak. A harmóniára törekvő intrókkal szemben nem térnek ki az összetűzések útjából, következésképp az akaratukat is jobban képesek érvényesíteni. Ez azzal jár, hogy nem esik nehezükre „szót emelni a maguk érdekében”, értsd: jól tudják képviselni az érdekeiket. Az extrák általában is – pozitív értelemben – jó önérvényesítők, szeretnek szerepelni: színpadra termett emberek.

Óvakodniuk kell azonban attól, hogy túlságosan feladják önmagukat, miközben átölelik a világot. Hajlanak arra, hogy elhanyagolják az önmagukkal való szembenézést, hagyják, hogy a külső dolgok túlságosan elvakítsák őket, és elvonják a figyelmüket. Ebben az esetben az extravertált emberek meglehetősen fárasztóak tudnak lenni: csak magukról beszélnek, nem figyelnek oda másokra, domináns és önző módon viselkednek. Rosszabb esetben ez akár oda is vezethet, hogy idegesítő módon önmagukat tolják előtérbe.

Az intrók agyában inkább a mandulamag (amygdala), vagyis a félelemközpont játszik fontos szerepet, nem a jutalmazó rendszer. Következésképpen nekik a biztonság és az állandóság érzésére van szükségük ahhoz, hogy jól érezzék magukat a bőrükben. A félelemre való erősebb hajlamuk miatt viszont a külvilágból érkező információk befogadásakor figyelmesebbek és éberebbek is. Jó megfigyelők, és ennek a tulajdonságuknak köszönhetően valóban kevesebb balesetet okoznak, mint a gondatlanságra hajlamosabb extrák. Az intróknak tehát szükségük van némi biztonságos távolságtartásra a világgal szemben. Nyugodt emberek, akik energiáikat befelé fordítják.

Gyakran gondolataikba süppednek, és nem könnyű megállapítani, mi zajlik a lelkük mélyén. Óvatosan és józanon élik az életüket. A meditációs tevékenységeket sokkal vonzóbbnak találják, mint az extrák. Nem esik nehezükre elmélyülni magukban, míg az extrákat ilyenkor egykettőre elfogja az unalom és a türelmetlenség.

Ha az intrókat érdekli valami, órákon át képesek arra összpontosítani a figyelmüket, és teljes egészében az adott tevékenységnek szentelik magukat. Ilyenkor nincs szükségük emberekre – néha akár napokig is elvannak egyedül. Egyébként is meglehetősen függetlenek a külső világtól. Élvezik, ha visszavonulhatnak a privát szférájukba, és nyugtalanná válnak, ha nem marad elég idejük önmagukra. Mivel képesek kitartóan egy tárgyra összpontosítani az érdeklődésüket, némelyikük nagyon művelt és/vagy kiváló szakértő egy vagy akár több szakterületen is. Az extrák is rendelkezhetnek persze nagy műveltséggel, illetve komoly szakértelemmel, de nekik egyszerűen nem fekszik annyira, hogy órákon át csendben foglalkozzanak egy-egy témával. Sok intro szeret írni is. Írásban könnyebben ki tudják fejezni mélyenszántó gondolataikat és gazdag belső életüket. Nem véletlen, hogy sok író is introvertált – persze nem mindegyikük.

Személyes érzelmeiket és gondolataikat nemigen osztják meg másokkal, legfeljebb csak szűk baráti körben. Ám ha az érdeklődési területükre vagy a hobbijukra terelődik a szó, nagyon is szívesen és hosszasan tudnak mesélni. Az introvertált emberek alapvetően nem félénkebbek vagy gátlásosabbak az extravertáltaknál, mint ahogy sokan hiszik, csak nem feszíti őket annyira a közlésvágy. Mivel hajlamosabbak a félelemre, inkább tartózkodók, szociálisan jobban szoronganak, mint az extrák. Könnyen fenyegetheti őket az a veszély, hogy túlságosan elvesznek belső világuk útvesztőiben. Olyannyira átadják magukat az álmodozásnak, a képzelődésnek és az irreális teóriáknak, hogy meglazul a valósághoz fűződő viszonyuk. Erősen introvertált személyekkel meglehetősen akadozóvá válhat a társalgás. Zárkózottságuk néha egyenesen elutasításnak, sőt adott esetben akár arroganciának is hathat.

„Az ellentétek vonzzák egymást” – e mondás jegyében gyakran találják egymást vonzónak a párválasztásnál az extravertált és az introvertált személyek: Erik és Inge ugyanabban a bankban dolgoznak, ott ismerkednek meg. Inge csodálja, milyen sármosan és nyíltan viselkedik Erik az ügyfeleivel és a munkatársaival. Laza, magabiztos fellépése, a belőle áradó jókedv hihetetlenül vonzónak tűnik Inge szemében. Megkönnyíti neki, hogy beszédbe elegyedjenek, mert Erik szívesen és sokat beszél, így nem állnak be kellemetlen szünetek a beszélgetésükben, mint a lány más ismerőseinél.

Erik nagyon vonzónak és mélynek érzi Inge csendes lényét. A lány figyelmes beszélgetőpartner, és ha megszólal, mindig okosakat mond. Eriket megigézi Inge függetlensége. Ritkán traccsol a kollégákkal a kávészünetben, a közös ebédeléseken sem nagyon vesz részt. Jól elvan egyedül, ugyanakkor nem tűnik elutasítónak vagy barátságtalannak.

Erik és Inge egymásba szeretnek. A kapcsolatuk első évében mindketten nagyon igyekeznek megfelelni a másiknak. Ám idővel felszínre kerülnek a társadalmi kapcsolatok iránti eltérő igényeik. Erik nagy baráti körrel rendelkezik, rengeteg ismerőse van, imádja a társaságot, és örökösen szórakozásra vágyik. Inge szeret egyedül lenni vagy kettesben otthon maradni. Néha-néha meghívja a szűk baráti körét vacsorára. Ha egy összejövetelen vannak, az este második felében már csak nyüstöli Eriket, hogy haza akar menni, miközben a férfi még gőzerővel bulizna. Egyre gyakrabban veszekednek: Erik a barátnője szemére hányja, hogy ünneprontó, és társaságban gátlásos. Inge erre azt feleli, hogy őt meg Erik felszínes nagyképűsége taszítja. Eriket megőrjíti, amikor Inge a veszekedés során teljesen magába fordul, és visszahúzódik a „falai mögé”, ahelyett hogy tisztáznák a problémát. Inge viszont úgy érzi, a fiú gyakran sarokba szorítja. Ha vitatkoznak, nem hagy neki időt átgondolni a válaszát. Egy idő után rájönnek, nem arról van szó, hogy a másik „makacs, és képtelen a belátásra”, hanem pusztán arról, hogy Erik extravertált, Inge pedig introvertált.

Azóta jobban megértik és elfogadják a különbözőségüket. Kijelöltek maguknak egy estét, amikor mindig otthon maradnak. Erik sűrűbben találkozik egyedül a barátaival, Inge pedig élvezi a magában otthon töltött estéket. Ha buliban vannak, Inge taxit hív, amikor haza szeretne menni. Ha összezörrennek, Erik elfogadja, hogy Ingének gondolkodási időre van szüksége. Megbeszélik, hogy másnap folytatják a vitát.

A nemekkel kapcsolatos előítéletekkel ellentétben, miszerint a nők előbb beszélnek, mint gondolkodnának, a férfiak pedig mindent megfontolnak magukban, az extra- és introverzió személyiségjegy független a nemtől, és nagyjából egyenlően oszlik meg a nők és a férfiak között. „Hallgatni arany” – ez a szólásmondás mindenesetre csakis egy introvertált embertől származhat. Az extravertáltak számára már maga a gondolat is teljes képtelenség: „Az ő hibája, ha nem nyitja ki a száját! Néma gyereknek anyja sem érti a szavát!”

Ha egy extravertált embertől kérdezünk valamit, azonnal válaszol, néha meg sem várja, hogy befejezzük a mondatot. Ha egy introvertáltat kérdezünk, röviden (vagy hosszabban) elgondolkodik, mielőtt felelne. Az extravertáltak „hangosan gondolkodnak”, és olykor nekik maguknak is – kellemes vagy kellemetlen – meglepetést okoz, mi szaladt épp ki a szájukon. Az introvertáltaknak ellenben mielőtt megszólalnának, tudniuk kell, mit akarnak mondani. Ezzel függ össze, hogy az intróknak, ha nehezebb dolgokról van szó, például személyes problémáikról, előbb meg kell érteniük azokat, és csak utána tudnak elkezdeni beszélni róluk. Ez gyakran vezet félreértésekhez az intro- és extravertáltak között: az extra sürgeti partnerét, hogy nyíltabban és spontánabbul beszéljen az érzéseiről és a gondolatairól, az intro viszont úgy érzi, nyomás alá kerül, mert úgy gondolja, nem képes erre. Ezért tanácsos elegendő időt és teret adni egy intrónak, hogy mérlegre tehesse és elrendezhesse magában az érzéseit és a gondolatait. Fogalmazhatunk úgy is, hogy az extravertált a gondolkodása folyamatát, az introvertált az eredményét önti szavakba.

Az extravertált és az introvertált emberek a személyes problémáikat is eltérő módon kezelik: Az extravertáltnak ami a szívén, az a száján. Ha gondjai vannak, megbeszéli a barátaival.

Elisabeth szerelmi bánatban szenved. Introvertált barátnője, Isabell azt tanácsolja neki, utazzon el pár napra egyedül a tengerhez. Ott egyedül lehet, sétálgathat, kényeztetheti magát – majd megnyugszik. Az extravertált Elisabethnek ez olyan lenne, mintha a pokolba száműznék – bár ott legalább lenne társasága! Mi sem rémesebb számára, mint egyedül lenni. Éppen most égető szüksége van a barátaira, hogy kiönthesse nekik a szívét.

Sok extravertált tesz szemrehányást magának, amiért olyan rosszul bírja az egyedüllétet. Sokan úgy érzik, túlságosan rá vannak utalva a társaságra és a külső ingerekre, és arra vágynak, bárcsak olyan függetlenek és szemlélődőek lennének, mint az intrók. Ők ezzel szemben az extravertáltak könnyedségét és közlékenységét irigylik.

Az extra- és introvertáltak a munkastílusukat illetően is különböznek egymástól. Az introvertált órákon át képes elmélyedni egy munkában, úgy, hogy meg is feledkezik a körülötte lévő világról. Nem szereti, ha zavarják, becsukja maga mögött az iroda ajtaját. Az extravertált inkább egyszerre több feladattal foglalkozik, ez nagyobb változatossággal kecsegtet. Nyitva tartja az irodája ajtaját, hogy hallja, mi történik körülötte. Ha hosszabban kell koncentráltan magában dolgoznia, egy idő után szüksége van egy kis szünetre, hogy élőben vagy online szót válthasson valakivel. Az extravertáltak általában olyan munkákat részesítenek előnyben, ahol más emberekkel dolgoznak együtt, míg az introvertáltak olyanokat, amelyekben egyedül végezhetik a feladataikat.

Biztos vagyok benne, hogy olvasás közben mindenki eltöprengett magában, és találgatta, ő vajon inkább extravertált vagy introvertált. Fontos tudnunk, hogy itt nem két egymást teljesen kizáró személyiségjegyről van szó. Az extraverzió-introverzió dimenzióját ajánlatos úgy elképzelni, mint egy hőmérőt, amely +50 és –50 °C közötti skálán mozog. Ez azt jelenti, hogy bár egyes emberek nagyon egyértelműen extra-, illetve introvertáltak (a hőmérős hasonlatnál maradva tehát kb. +/–45 °C-on „vannak”), számos fokozat lehetséges. Néhányan nagyjából középen helyezkednek el, és majdnem egyenlő arányban mutatnak introvertált és extravertált jegyeket a viselkedésükben. Akár extra-, akár introvertáltak vagyunk, mindannyiunkban ott lakozik az ellentéte is, azaz minden introvertált ember megél extravertált pillanatokat is, és fordítva.

Hogyan bánjunk az extravertáltakkal? – Rövid kezelési útmutató

• Biztosítsunk az extrának időt és teret arra, hogy hangosan gondolkodhasson. Még ha ily módon egyedül is folytatja le a beszélgetést, a végén hálásan meg fogja köszönni nekünk a kellemes társalgást. Az extra ugyanis boldog, ha alkalmat adnak neki, hogy hangosan gondolkodhasson.

• Az extrák az esetek többségében nem dominánsak, és nem is önzőek. Ha nem szólunk közbe, az a mi dolgunk, ne az extrát hibáztassuk érte. A nagyon erős közlésvággyal bíró extrák gyakran kifejezetten hálásak, ha számíthatnak arra, hogy a másik adott esetben félbeszakítja őket, és magához ragadja a szót. Így ugyanis nem kell azon törniük a fejüket, hogy nem beszéltek-e már megint túl sokat – sok extrában nagyon is él ez az önkritikus aggály.

• Még ha egy extra hajlamos is gyorsan személyes síkra terelni a beszélgetést, az intrókhoz hasonlóan ő is képes titkot tartani, és nem kifecsegni a bizalmas információkat. Ha egy extra személyes kérdést szegez nekünk, ne gondoljuk, hogy indiszkrét, vagy hogy ki akar faggatni. Az extra rajong az emberi kapcsolatokért, és szeret minél előbb személyes kapcsolódási pontokat találni. Ha nem kívánjuk megválaszolni a kérdését, egyszerűen csak mondjuk meg, hogy bár nagyra becsüljük a közvetlenségét, időre van szükségünk ahhoz, hogy megnyíljunk, és a magánéletünkről tudjunk beszélni.

• Nyugodtan tegyünk fel neki személyes kérdéseket, így azt fogja érezni, hogy érdekel minket az élete.

• Az extrák emocionálisabbak, mint az intrók. Igyekezzünk lazán kezelni az emocionalitásukat, még ha adott esetben lobbanékonyak is. Gyorsan robbannak, de hamar le is nyugszanak, és általában nem haragtartóak.

• Az extrák többsége számára nincs abban semmi rossz, ha kerek perec megmondjuk a véleményünket vagy akár kritizáljuk őket. Tekintsük intróként az extrát egyszerűen jó edzőtársnak, akivel gyakorolhatjuk, hogyan válhatunk mi magunk is egy kicsit nyitottabbá, és vállalhatjuk fel jobban a konfliktusokat.

• Az extravertáltak többsége nagyon szórakoztató és jó mesélő. Az intróval ezért megeshet, hogy az extra társaságában kissé szürkének és unalmasnak érzi magát. Ahelyett, hogy ezen morfondíroznánk, egyszerűen csak élvezzük a társalgást!

Hogyan bánjunk az introvertáltakkal? – Rövid kezelési útmutató

• Az intrók kissé határozatlan és töprengésre hajlamos viselkedése nem a nyitottság hiányáról vagy a társasági félszegségről tanúskodik (és persze nem is az intelligencia hiányáról). Biztosítsunk az intrónak időt és teret, hogy a maga ritmusának megfelelően fogalmazhassa meg a válaszait. Néha ugyan valamivel több időbe kerül, míg szavakba önti a véleményét, de amit mond, annak többnyire van veleje.

• Ha egy intrónak az ismeretség során több időre van szüksége ahhoz, hogy a magánéletéről kezdjen beszélni, annak nem az az oka, hogy nem bízik meg bennünk, vagy hogy alapvetően nem egy nyitott ember. Egyszerűen csak szeret időt hagyni magának, ezenkívül nem olyan erős benne az a szükséglet, hogy megossza másokkal a bizalmas ügyeit. Ne sértődjünk meg ezen! Méltányoljuk, hogy milyen remek és figyelmes hallgatóság, amikor mi szeretnénk magunkról mesélni.

• Az introvertált embereknek egyedüllétre van szükségük ahhoz, hogy feltöltődjenek. Ne tekintsük ezt személyünknek szóló elutasításnak, és ne gondoljuk azt, hogy a velünk szembeni közöny jele (különösen igaz ez, ha egy introvertált partnerrel élünk együtt).

• Az intrók számára magától értetődő, hogy nem minden, a fejükben felvetődő gondolatot mondanak ki hangosan. Kérdezzük bátran, akkor tudni fogja, hogy érdekel minket a véleménye, és bizonyára felelni is fog. Az ismeretség kezdetén azonban még csak óvatosan adagoljuk a személyes jellegű kérdéseket. „Ha túl személyes a kérdésem, nem kell válaszolnod” – az ilyesféle megjegyzések jól beválnak az introvertált embereknél, mert így nem érzik azt, hogy kényszerítve vannak, hogy az extrák nyíltságát hasonló módon viszonozzák. Fontos hangsúlyozni, hogy az intrók nem titokzatoskodni kívánnak, hanem egyszerűen csak kicsit több időre van szükségük ahhoz, hogy megnyíljanak.

• Az érdeklődési körébe eső témákról és a hobbijairól szívesen és sokat tud mesélni egy intro – feltéve, hogy megkérdezzük! Ha megismerkedünk egy introvertált személlyel, tereljük a szót ezekre a témákra, és garantáltan élvezetes lesz a beszélgetés!

• Az introvertált emberek az extráknál némileg érzékenyebben reagálnak arra, ha behatolunk a személyes terükbe. Mindig kérdezzük meg tehát, hogy nem zavarjuk-e, ha beszélgetni szeretnénk vele, vagy kopogtassunk az irodája ajtaján, mielőtt belépnénk. Az érintések területén is legyünk visszafogottak, különösen az ismeretség korai szakaszában. Az intrók nem szeretik, ha túl közel lépnek hozzájuk.