részlet

© 2022 Angela Murinai
© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Féder Márta
Borítókép © Nosyrevy/Getty Images

ISBN 978 963 604 093 2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa
A szöveget gondozta Varga Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Fiamnak. Fiaimnak. Nagy utat tettünk meg.

„Én egy univerzális gondolkodóval élek,

aki folyton boldogabb akar lenni, s nem érti meg,

hogy ez nem így működik, nem ilyen egyszerű,

S folytatnám még, tovább is van, de félbeszakít,

S azt mondja, hogy ez az élet szerinte annyira egyszerű,
hogy az már fáj,

Mégis érdekes.”

Hiperkarma

1.

Nagyjából egy éve vagyunk Németországban a két fiammal, és a második itt töltött karácsony kezd bekúszni a lelkünkbe, amikor egy napon összeszámolom azokat a történeteket, melyek ebben az évben estek meg velünk. Történeteket, melyek viccesek vagy izgalmasak, netán tanulságosak valamilyen szempontból. A sokadik sztorinál hagyom abba a jegyzetelést. Akkor is csupán azért, mert a nevemet hallom. A tanárnő hangja visszaránt a jelenbe. Tekergetem a fejem, hogy lássam, melyik feladatnál tartunk. Ha pirulós lennék, még a fülem hegye is lángolna. Ezt még én is az iskolából hozom. Muszáj figyelni, különben jön a megszégyenítés. Keresgélem a passzust, Susanna türelmesen vár, végül Alexander, az orosz padtársam megszán, rámutat a keresett feladatra. Valamit elmakogok válasz gyanánt, és megfogadom, hogy a hátralévő két és fél órát intenzív jelenléttel töltöm. A cetlit, amire eddig firkáltam, becsúsztatom a lapok közé, majd visszatérek a névelők, igeidők és ragozások világába. Harmadik hónapja ülök itt az integrációs nyelviskolában szírekkel, afgánokkal, törökökkel, oroszokkal, románokkal, lengyelekkel. Van közöttük, aki sok éve él Németországban, és olyan is, mint én, aki az első itt töltött évet tudja maga mögött.

Az elkövetkező napokban egyre erősödik bennem a késztetés, hogy rendszerezzem, majd felfűzzem a történeteket egy hosszabb szálra okulásul magamnak, a fiaimnak, és mindenki másnak, aki elhagyni készül Magyarországot, vagy aki már megtette és éppen úgy küszködik, ahogy mi. Végül elkezdem írni az emigrációnk történetét.

Hogyan kezdődött.

Éltem már külföldön, talán ezért volt bátorságom és hitem az induláshoz. Sejtettem, hogy nem lesz könnyű, viszont ha sikerül megtapadni, akkor a kilátásaink jobbra fordulhatnak. Főképpen a két, majdnem felnőtt fiamnak hozhat az országváltás új esélyeket. Ha valahol, akkor itt megcsinálhatják a szerencséjüket. Sok ezer magyar kivándorló él Németországban, akkor miért pont nekünk ne sikerülne beilleszkedni? A képlet egyszerű. Dolgozni kell és tanulni. Figyelni, alkalmazkodni. Ezt megtesszük a saját hazánkban is, aztán meg lehet nézni, mi az eredménye.

Éltem már Máltán egy egész évet. Nem a szebb élet reményében költöztem oda, hanem gyászolni, újraértelmezni magam. 2016-ban egy nyaralás során a legidősebb, akkor tizennyolc éves fiam meghalt a tengerben. A tragédiája itthon napokig a vezető hírek között volt. A fotelhősök gyártották az elméleteket, nem kímélve sem engem, sem a fiam, sem a családunkat. Mindenki okos volt, mindenki tudni vélte, miben hibáztunk, mennyire volt a fiam részeg vagy kábítószer befolyása alatt, továbbá mennyire voltam én gondatlan, hanyag és nemtörődöm.

Amikor a vihar elcsendesült, és megtalálták a fiam testét, a máltai hatóságok nyújtottak segítő kezet, támogatást a bajban. Olyan éles volt a kontraszt a két ország hozzáállása között, hogy amikor Máltán feltették a kérdést, haza szeretném-e szállítani a gyerekem, akkor úgy döntöttem, inkább maradjon Gozón. Nem akartam, hogy tovább folytatódjon az őrület, az újságcikkek, az életünk és az ő halálának filézése. Elfogadtam a segítséget, és egy szolid szertartás keretében eltemettük őt a szigeten. Hogy jó döntés volt-e, abban ma már nem vagyok biztos.

Haragszom azokra, akik akkoriban hajszoltak, mert elvonták a figyelmem, és nem tudtam, nem tudtunk megalapozott döntést hozni. Viszont azóta már Németországban élünk, tehát azzal sem volnék előrébb, ha hazavittem volna őt. Talán az lesz majd a legjobb megoldás, ha én költözöm végleg Gozóra.

Amikor 2016 őszén összepakoltam egy bőröndöt, és szobát béreltem a szigeten, még nem tudtam, meddig maradok, mi lesz velem vagy a családunkkal. A férjem akkor költözött végleg haza Németországból, ahová rendszeresen dolgozni járt. Amikor ő azt mondta, befejezi a külföldi munkát, akkor erre válaszoltam én azt, hogy rendben, én pedig elkezdem. Nem a tragédia váltotta ki az átrendeződést. Terveztük, csak az úti cél módosult közben.

Míg a családunk teljes volt, úgy gondoltam, Angliába megyek bentlakásos ápolónak, a férjem pedig itthon helyezkedik el. Ennyi külön töltött év után nehezen jöttünk volna ki egymással. A baleset és a gozói temetés megváltoztatta a koncepciót. Anglia helyett Málta lett a célállomás. Nem láttam, hosszú távon hogyan fog ez működni. Meddig maradok? Mi lesz a fiúkkal? Lógtam a levegőben, dolgoztam a gyászommal, a múltammal, miközben egyik szállodai munkából estem a másikba. Pont egy éve éltem ott, amikor a férjem szólt, hogy a testében találtak egy daganatot.

Emlékszem, dolgoztam, amikor elküldte a leleteit. Az öltöző félhomályában a telefon képernyőjén böngésztem a befotózott papírokat. Néhány perc múlva már a jeges rémület szorította a szívemet. Ennyire nyomorultak már mégsem lehetünk! Egy éve, hogy a fiunkat elveszítettük, most pedig újra kopogtat nálunk a halál. Uramisten! Mit tegyek? Mit lehet ilyenkor kezdeni? Nem egyszerű tumor volt, hanem egy negyedik stádiumú rákbetegség sokadik áttéte. Mikor ezt kisilabizáltam az internetről és a leletekből, már tudtam, hogy mi lesz a történet vége. Két héten belül felszámoltam a máltai életem és hazaköltöztem Magyarországra, ahol munkát vállaltam, és ápoltam őt. Az életem visszarendeződött a magyar bázisra.

Amikor a következő nyáron meghalt, el kellett dönteni, hogy nekifutok-e még a világnak, vagy elengedem a jobb utáni vágyakozásom, és beletörődöm, hogy életünk a pusztuló Magyarországon fog tovább folydogálni. Hogy a költözés mellett döntöttem, abban benne volt az is, hogy tudtam, ha maradunk és megérem a nyugdíjas éveim, akkor azok a teljes elszegényedést hozzák majd. Ha megérem, és nem fektetnek föl még előtte egy kórházi ágyra. Mert attól mentsen meg mindenkit a jó sorsa, hogy bekerüljön a magyar egészségügyi rendszerbe.

Voltak tehát érveim magamért is, de inkább az töltött el aggodalommal, hogy a fiaimmal mi lesz a középiskola után. Hogyan és mit tudnak továbbtanulni, azt én hogyan és miből tudom majd finanszírozni? Milyen jövő vár rájuk? Továbbá mennyire fogja őket a rendszer, a diktatúra, a patriarchátus, a NER-nek nevezett gyűlöletgépezet eltorzítani. Rég nem bíztam abban, hogy képes leszek túlordítani a rendszer hazugságait, és képes leszek a magyar társadalom, a magyar média zajában eljuttatni hozzájuk a józan ész hangját. Bárhogy erőlködöm, az túl kevés. Olyan elképesztő manipulációs gépezet darálja itt az értelmet és az erkölcsöt, hogy elkerülhetetlen a sérülésük.

Magyarországon diktatúra van. Az volt mindig. Keményebb, puhább, erkölcstelenebb, erkölcsösebb, de diktatúra. A magyar ember nem ismer mást, nem tudja, milyen a demokrácia, hogyan működik. Nem tapasztalták a szüleim sem, én sem, és a gyerekeim sem, ezért folyton az a kérdés zakatolt bennem, hogyan fognak majd elboldogulni benne, ha egyszer összepakolnak, és egy demokratikusabb világba költöznek. Milyen nagyszerű lenne, ha még azelőtt belekóstolhatnának, beleszokhatnának egy ilyen rendszerbe, mielőtt elkezd nem babra menni a játék. Ha most, a felnőttkor előtti utolsó percben ki tudom őket menteni Magyarországról, és úgy gyökerezhetnek bele egy másik társadalomba, hogy közben még tartom őket, biztosítom a feltételeket ahhoz, hogy tanuljanak, alakuljanak, figyeljenek, az egy igazi komoly teljesítmény lesz. Ha sikerül, a halálomig büszke leszek rá. Talán ezzel jóvátehetem azokat a hibákat, amiket elkövettem ellenük.

Málta szóba sem kerülhetett. A gyerekeim miatt erős szociális hálóra volt szükségem, amit a sziget nem tud megadni. Gyorsan beláttam, egy időre el kell engedni a nagyfiamat, és olyan megoldást kell találni, ami az élőket segíti. Így lett cél Németország.

Egy ismerős házaspárt kértem meg, hogy segítsenek a költözésben. Valaha jóban voltunk Veráékkal. Hét évvel ezelőtt, amikor ők elhagyták az országot, azt terveztük, hogy együtt jövünk majd. Aztán mi maradtunk otthon, ők pedig nekivágtak. A második magyar család voltak ebben az északi kisvárosban, ahol ma már nem lehet úgy bemenni egy üzletbe, hogy magyar szót ne halljon az ember. Végigküzdötték az elmúlt éveket, és mára már stabil egzisztenciájuk van. Rég nem beszéltünk. Nekik is csalódás volt, amikor a férjem úgy döntött, nem költözteti ki a családját. Amikor kiderült a férjem betegsége, bejelentkeztek hozzánk. Eljöttek látogatóba, időnként telefonáltunk. Eleinte a férjem aktuális állapotáról, aztán kicsit tágult a témák köre. Végül a temetés után megkérdeztem őket, tudnak-e segíteni abban, hogy elhagyjuk az országot. Tudtak.

Egy autóra való holmival érkeztünk. Nagyon kevésnek tűnt, és sok tárgyat fájó szívvel hagytam ott, ám gyorsan kiderült, a tárgyak pótolhatók. Néhány hétre beköltöztünk Veráékhoz. Én aludtam a nappaliban, a fiaim a tizenöt éves Alex szobájában, a holmijaink pedig a mosókonyhában várakoztak. Nem volt kényelmes, de végre elmondhattam, hogy itt vagyok Észak-Németországban, egész pontosan Alsó-Szászországban, Friesoythéban.

Megcsináltam a lehetetlent. Annyi csapás után kijöttem a gyerekeimmel, hogy felépítsek egy új életet. Mi tagadás, büszke voltam magamra, miközben sejtettem, tudtam, hogy a neheze még csak ezután fog következni.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Utószó

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0