Kérdések és válaszok

A rendszerváltásról
(1987-1990)

– részlet –

Antal Attila – Botos János – Feitl István – Ripp Zoltán – Takács Róbert

Megjelent

a Nemzeti Kulturális Alapprogram,

a Politikatörténeti Alapítvány és a Politikatörténeti Intézet támogatásával
Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Szerkesztette: Ripp Zoltán
A szerkesztésben közreműködött: Antal Attila

A kötet szerzői:
Antal Attila (AA)
Botos János (BJ)
Feitl István (FI)
Ripp Zoltán (RZ)
Takács Róbert (TR)

Első kiadás, 2019
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 488 6
HU ISSN 2064-3500

www.napvilagkiado.eu

© A szerzők

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

1 Melyek voltak a „sarkalatos törvények”?

2 Miről beszélgetett Taki bácsi és Vágási Feri a Szomszédokban?

3 Nem tudta vagy nem akarta megakadályozni Gorbacsov a kelet-közép-európai átalakulást?

4 Mivel nyerte meg a Magyar Demokrata Fórum az első szabad választásokat?

5 Mit jelentett a konszenzus elve a tárgyalásokon?

6 Mi volt az eladósodás szerepe a rendszerváltásban?

7 Milyen tényezői voltak a rendszer válsága elmélyülésének, és miért tagadta Kádár János a válság tényét?

8 Miféle Társadalmi szerződést javasolt a demokratikus ellenzék Beszélő-köre?

9 Miből lesz a cserebogár – avagy kik és miért alapították meg a Fideszt?

10 Ellenforradalom, népfelkelés vagy forradalom – milyen szerepe volt az ötvenhatos események átértékelésének az átalakulásban?

11 Kik fogalmazták meg a rendszerváltás programját, és mit tartalmazott?

12 Kik voltak a „kerekasztal lovagjai”?

13 Miért lett kulcskérdés az államfőválasztás kérdése?

14 Mely tényezők támogatták a rendszerváltás liberális jellegét, és melyek hatottak ellene?

15 Milyen hatása volt a nemzeti kérdés nyílt felvetésének?

16 Ki volt az Országgyűlés „rossz szelleme”, és miért nézték az emberek a tévében a parlament közvetítését?

17 Hogyan gondolkodott a szovjet vezetés a kelet-közép-európai reformokról?

18 Miért következett be szakadás az Ellenzéki Kerekasztal szervezetei között?

19 Hogyan alakult ki és mivel járt a „Gorbi-mánia” Nyugaton?

20 Ki engedte át a keletnémet menekülteket a határon?

21 Milyen gazdasági szakértői egyeztetések folytak a kerekasztal-tárgyalások után, és miért volt „indulatos” Kornai János röpirata?

22 Legitim volt-e a kerekasztal-tárgyalások alkotmányozása?

23 Milyen hatással volt a magyar átmenetre a lengyel példa?

24 Hogyan érvényesült a „dominóelv” a szovjet tábor országaiban?

25 Mi az a „rózsadombi paktum”?

26 Mi volt Tőkés László szerepe a romániai eseményekben, és hogyan vetettek véget a marosvásárhelyi események a magyarországi eufóriának?

27 Hogyan „torgyánizálódott” a Kisgazdapárt?

28 Miért nem vezettek eredményre a gazdasági kerekasztal-tárgyalások?

29 Milyen jelei voltak a külpolitikai orientációváltásnak a keletnémet menekültek kiengedése előtt?

30 Mit jelent a peresztrojka és a glasznoszty?

31 Miért kísérletezett a demokratikus ellenzék pártalakítás helyett hálózat létrehozásával?

32 Miről tárgyalt Grósz Károly Aradon, és miért nem sikerült a magyar–román konfliktus enyhítése?

33 Hogyan született meg a tárgyalások előtt az egyesülési és a gyülekezési törvény?

34 Kiket neveztek zöld báróknak?

35 Volt-e a hatalomnak választási lehetősége a lengyel és a kínai út között?

36 Ki „küldte haza” a szovjet csapatokat, avagy mikor járt le a Brezsnyev-doktrína szavatossági ideje?

37 Mi az a „washingtoni konszenzus”; mit diktált az IMF és a Világbank?

38 Kik voltak a fideszes „bikaborjak”, és ki szabadította ki őket Prágából?

39 Milyen változásokat hozott Németh Miklós kormánya az átmenetben?

40 Miért ment Pozsgay Imre Lakitelekre, és merre haladt a harmadik út?

41 Miért emelkedtek gyorsan az árak?

42 Siettették vagy inkább lassították volna a nyugati politikusok a változásokat?

43 Kik hallgattak a szívükre a választási kampányban?

44 Hányféle ellenzéke volt a Kádár-rendszernek, és milyen volt a viszonyuk egymáshoz?

45 Mit foglalt magában a modellváltás koncepciója, és miért bizonyult illuzórikusnak?

46 Hogyan formálta Antall József kormányképes párttá a Magyar Demokrata Fórumot?

47 Kiknek nem tetszett a Münnich Ferenc utca, és miért nem voltak népszerűbbek a radikális pártok?

48 Volt-e reális esély egy nagykoalícióra?

49 Hogyan került „Egérke” a csúcsra, és ki volt a legdrágább focista – avagy sportnagyhatalom volt-e Magyarország?

50 Mit ígértek a liberálisok a választóknak?

51 Mit tépett szét George Bush elnök a Kossuth téri esőben?

52 Mivel járt az antikommunizmus radikalizálódása az 1990-es országgyűlési választásokon?

53 Miért tartottak időközi országgyűlési választásokat 1990-ben, és kik győztek?

54 Mi volt a négyigenes népszavazás, és hogyan rendezte át a pártviszonyokat?

55 Érzékelhető volt-e az egyházak és a vallásosság szerepének az erősödése?

56 Miért a Munkásőrség, nem pedig az állambiztonsági szolgálat kérdése állt az ellenzéki erők figyelmének középpontjában?

57 Hányfelé töredezett a baloldal a választások idejére?

58 Miért volt sürgős a helyi önkormányzati rendszer létrehozása?

59 Ki nyerte az önkormányzati választásokat, és hogyan lett Demszky Gábor Budapest főpolgármestere?

60 Miért késett Göncz Árpád köztársasági elnöki beiktatása?

61 Milyen szerepe volt a Soros Alapítványnak a nyolcvanas évek végi Magyarországon?

62 Ki kivel és hogyan akart vagy nem akart tárgyalni?

63 Hová tűntek a kommunisták?

64 Hogyan jött létre az Ellenzéki Kerekasztal, és milyen praktikákkal próbálták felbomlasztani?

65 Málta hozta el Jalta végét?

66 Mi volt a Dunagate-botrány, és milyen következményekkel járt?

67 Mit hozott az MDF és az SZDSZ paktuma?

68 Hozott-e fordulatot és reformot a Fordulat és reform?

69 Hogyan jutott el Grósz Károly a „fehérterroros” beszédhez, és mi célt szolgált az?

70 Kik szorgalmazták és milyen alapon szervezték újjá a történelmi pártokat?

71 Mely szervezet tárgyalási elképzelései érvényesültek az Ellenzéki Kerekasztal tárgyalásain?

72 Miért lett az MDF a legerősebb ellenzéki szervezet, és milyen koncepcióval lépett fel a többpártrendszer kialakulása idején?

73 Mikor kelt fel a Nappali Hold?

74 Miért lett bonyolult a választási rendszer?

75 Hogyan lett liberális párt a Szabad Demokraták Szövetsége?

76 Voltak-e sztrájkok a rendszerváltás idején, és milyen sztrájktörvény született?

77 Miféle kiadványokat árultak az utcai standokon?

78 Miért lett háromszögletű a Nemzeti Kerekasztal, és hány szintje volt a tárgyalásoknak?

79 Hogyan alakult a tárgyalásos átmenet résztvevői és az Országgyűlés viszonya?

80 Változott-e valami a színházi életben?

81 Milyen hatása lett a világútlevél bevezetésének?

82 Hogyan szabályozták a pártok működését és finanszírozását?

83 Hogyan változtatták meg a Büntető Törvénykönyvet?

84 Mikor kötötték meg a Suzuki-szerződést?

85 Miért a „Dunaszaurusz” ügye vitte utcára a legnagyobb tüntető tömegeket?

86 Kik és mit búcsúztattak Kádár János temetésén?

87 Kik és hogyan alapozták meg a médiaháborút?

88 Mi volt a Gorenje-hadművelet?

89 Kik voltak a sztárok, és melyek voltak a slágerek?

90 Milyen botrány támadt 1989-ben az érettségi vizsgák körül?

91 Hogyan alakult át a nyomtatott sajtó a rendszerváltás idején?

92 Hogyan került sor a köztársaság kikiáltására?

93 Mi történt az „első szabad március 15-én”?

94 Kikből alakult meg az első Alkotmánybíróság?

95 Mit néztünk a moziban 1989-ben?

96 Mi volt a forrása az első magán-médiabirodalomnak?

97 Miről szólt a címervita?

98 Mitől lett népszerű az MDF-piac?

99 Hogyan kezdődött az autó-rendszerváltás?

100 Mit keresett és mit talált Grósz Károly az Egyesült Államokban?

101 Népi Ellenőrzési Bizottság vagy Állami Számvevőszék?

102 Miért nem jutott fontosabb szerephez az Új Márciusi Front?

103 Miért zárták ki az MSZMP-ből a „négyeket”?

104 Miért követelték a reformkörök a platformszabadságot, és mire jutottak vele?

105 Hogyan jött létre a kétszintű bankrendszer?

106 Kik vettek részt az utódlási harcban, és hogyan történt Kádár menesztése?

107 Milyen ellenzéki demonstrációkkal szemben lépett fel erőszakkal a rendőrség?

108 Hogyan fogadta el az MSZMP a többpártrendszert, és miért ment bele a szabad választásokba?

109 Kikből állt az MSZMP reformszárnya, és miért nem szakadt szét az állampárt a feloszlató kongresszus előtt?

110 Hová tűnt a hagyományos szociáldemokrácia?

111 Új vagy utódpárt született a Magyar Szocialista Párt megalakulásával?

112 Tartozott-e a népre, hogy mi zajlott a tárgyalásokon?

113 Miért nem született azonnal átvilágítási törvény, avagy hová lettek a besúgók?

114 Kik voltak az „ejtőernyősök”, és hová „ejtőernyőztek”?

115 Mi volt a spontán privatizáció, és kik voltak a haszonélvezői?

116 Mivel próbálkoztak a régi és az új szakszervezetek?

117 Kik követelték a régi tulajdoni viszonyok helyreállítását?

118 Mikor születtek meg a piacgazdaság bevezetésének „alaptörvényei”?

119 Hogyan vált a rendszerváltás szimbolikus aktusává Nagy Imre és mártírtársai temetése?

120 Miért nem „tetszettünk forradalmat csinálni”?

Irodalom

Források és feldolgozások

A szócikkhez használt korabeli újság- és folyóiratcikkek

Tematikus bontás

Nemzetközi kérdések, külkapcsolatok

Hatalom és ellenzék; pártok az átalakulásban

Tárgyalásos átmenet

Gazdaság és társadalom

Mindennapi élet, kultúra

Melyek voltak a „sarkalatos törvények”?

A „sarkalatos” jelző a magyar jogtörténetben jelen lévő, kiemelt jelentőségű törvényekre utal. A rendszerváltás után a sarkalatos törvény azon speciális típusú törvényt jelentette, amelynek elfogadásához vagy módosításához a jelen lévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatára van szükség. A rendszerváltáskor azonban a sarkalatosság nem a törvény elfogadásához szükséges szavazatszámra utalt, hanem arra, hogy a rendszerváltás közjogi keretét meghatározó jogszabályokról van szó.

A rendszerváltoztató törvényeknek három csoportja volt. Egyrészt a Németh-kormány a parlament elé terjesztette még a Nemzeti Kerekasztal tárgyalások előtt, 1989 első felében a rendszerváltoztató törvények első csoportját: az egyesülési jogról szóló 1989. évi II. törvény; a gyülekezési jogról szóló 1989. évi III. törvény; a sztrájkról szóló 1989. évi VII. törvény; a gazdálkodó szervezetek és a gazdasági társaságok átalakulásáról szóló 1989. évi XIII. törvény; a népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1989. évi XVII. törvény (➝ 54). A NEKA-tárgyalások megindulása után az ellenzék azt kérte a kormánytól, hogy nagy jelentőségű, a tárgyalásokkal kapcsolatos törvényt ne terjesszen a parlament elé. Ezeket követte a rendszerváltoztató törvények második csomagja, a „sarkalatos törvények” elfogadása. A NEKA-tárgyalások eredményeit, kényszerkompromisszumait ugyancsak a Németh-kormány előterjesztésére az utolsó (1985-ben összeült) Országgyűlés 1989. október 17. és 20. között elfogadta a következő törvényekkel: az Alkotmány módosításáról szóló 1989. évi XXXI. törvény; az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (➝ 94); a pártok működéséről és gazdálkodásáról szóló 1989. évi XXXIII. törvény; a Büntető Törvénykönyv és a büntetőeljárási törvény módosítása; az országgyűlési képviselők választásáról szóló 1989. évi XXXIV. törvény; a köztársasági elnök (➝ 13) választásáról szóló XXXV. törvény. A sarkalatos törvények a rendszerváltás jogi/politikai összekötő elemét jelentették, és alapjaiban határozták meg a kiépülő demokratikus berendezkedést. (AA)

Miről beszélgetett Taki bácsi és Vágási Feri a Szomszédokban?

A Szomszédok 1987 májusában költöztek be a gazdagréti lakótelepre, ahol az első házgyári tízemeleteseket 1984 márciusában adták át. A „teleregény” műfaja nem volt ismeretlen a magyar közönségnek, hiszen A Szabó család sorsát a rádióban már 1959-től nyomon követhették. A kéthetente jelentkező sorozat a Magyar Televízió egyik nagy sikere lett, a magyar nézők együtt élték át velük nemcsak a rendszerváltás éveit, hanem a következő évtizedet is.

Természetesen a sorozat számtalan azonosulási lehetőséget kínált – értelmiségitől munkásig, diáktól kisnyugdíjasig: mentőorvos, általános iskolai tanár, erdész, légikisasszony, operaénekes, keramikus, kozmetikus, fodrász, taxis, nyomdász is élt a házban. Nem hiányoztak a késő nyolcvanas évek sajátos figurái sem. Utóbbi klasszikus példája a fotós Gábor Gábor, aki simulékony üzletemberként az újabb és újabb pénzszerzési-lehúzási lehetőségeken törte a fejét: 1989-ben például külföldi turistákat fényképezett volna népviseletes lánykával a Halászbástyánál, majd házasságközvetítőnek felcsapva amerikai férjeket ígért magyar hölgyeknek. Üzleti hitvallását jól összefoglalja az alábbi: „minden pesti bányarém idejön és fizet”. Nemcsak neki ment jól az üzlet, a maszek autószerelőnek is, akinél a nyugdíjas taxis Taki bácsi pár hetet feketén dolgozott a Ladájának szervizelése fejében. Ott volt cserealkatrész is („én nem állami vállalat vagyok, Takikám”), nem úgy, mint a nyomdában.

A Szomszédok hétköznapi hősei elsősorban a kisemberek problémáival küszködtek 1989-ben is. Mindenekelőtt a megélhetési nehézségekkel: 1989 júniusában például szinte mindegyik családnak azzal kellett szembenéznie, hogy nincs elég pénze közös nyaralásra, ősszel a közös képviselő, Bőhm bácsi a gyógyszerét nem tudta kiváltani. A közszolgálati ethoszú sorozat azt is elmagyarázta – egy lelketlen tanácsi bürokrata hölgyet is felvonultatva –, hogyan kell a nyugdíjasoknak tanácsi támogatást igényelniük. De túl drága volt a bútor, a zöldség, a rovarirtó; „ha szabadáras lesz minden, nem lesz vevő” – kesergett a piaci zöldséges is. A drágaság mellett a legtöbb panasz talán a telefonhelyzetre volt: vagy eleve nem kaptak telefont, vagy volt ugyan, de a vonal volt rossz; sürgős ügyekben, balesetek után cédulán üzentek, több közvetítőn át. Ám mindenképpen dobogós helyen végzett a bürokrácia is – akár egy lakáskérvény, akár egy környezetszennyezési ügy kapcsán.

A Szomszédok rendezője, Horváth Ádám és forgatókönyvírói, Miskolczi Miklós és Polgár András elsősorban a mindennapi gondokra koncentráltak: megélhetés, lakhatás, egészség-betegség (például az AIDS-veszély), és persze bőven előfordultak magánéleti viszályok, házastársi konfliktusok is minden korosztályban. Előkerült a világutazás is. (➝ 81) Julcsi Velencébe utazott az osztályával, a barátnői leginkább a kirakatokra voltak kíváncsiak. Sümeghi művész úr viszont egy bécsi túra ötletével házalt nyugdíjas kollégáinál november 7. előtt: a tisztességtelen ajánlat szerint kiváltanák a valutakeretet, majd a papírral meg a schillinggel együtt beülnének egy bizniszelő ismerős autójába, hiszen így juthat át a valuta legálisan a határon, majd Bécsben – feketeárfolyamon – eladnák a férfinak a valutát, ők pedig pár schillinggel a zsebükben csatangolnának az osztrák fővárosban.

A politika is időről időre szóba került, ám csak óvatosan. Az év két nagy rendszerváltó eseménye közül például szó volt Nagy Imre újratemetéséről, (➝ 119) de nem említették a köztársaság kikiáltását. (➝ 92) Bőhm bácsi például nagyon szerette volna tévén követni az újratemetést, de senki sem akadt, aki át tudta hívni június 16-án. Kádár János temetése alkalmával (➝ 44) már meg se próbálta áthívatni magát – ezzel nem foglalkozott a műsor. Az iskolás Julcsit a nagymamája annyiban avatta be 1956 eseményeibe, hogy elmesélte: a nagyapja akkor vesztette életét, amikor a harcokban a házukat bombatalálat érte. Vagyis megalkottak egy se forradalmár, se a másik oldalon állást foglaló családot. Egyébként is mindenki arra figyelmeztette az állampolgárokat, hogy ne legyen felfordulás. Mágenheim doktort a Hősök terére osztották be mentősként ügyelni: „szeretném, ha nem lenne dolgunk” – üzent a megemlékezés résztvevőinek. Etus nagymama leintette Julcsit, nem lesz semmiféle tüntetés, amiről néhány osztálytársa beszélt, csak „csendes gyászünnepség”.

1989 októberében a köztársaság helyett szóba került a pártkongresszus: a nyomdában az egyelőre tanácstalan balos kommunista Kenéz elvtársat cukkolták az elromlott gép mellett („megváltozott a párt, szétesett a gép”; „jobbról nem lép vissza vagy balról?”). Taki bácsi kicsit az október elején alakult Magyar Szocialista Pártot is fricskázta a Lenke néni hatalmát megtörő családi kongresszus ötletével: „mi hárman összeülünk és elhatározzuk, hogy ezentúl Takács helyett Szakács lesz a nevünk. Véget vetünk a Te monolitikus uralmadnak.” De az új pártokról, a mögöttük felsorakozókról is megvolt a Szomszédok véleménye. „De most mindenki elszánt reformer. Mára kiderült, hogy ezt a negyven évet pár elszánt gazember vezette félre, a többség mindig titokban harcolt ellenük” – kesereg a keményen dolgozó kisember, Vágási Feri. Öreg szocdem nyomdászkollégája egyetért vele: a tavalyi cikkeket ugyanazok írták, mint az 1989-eseket, de már egészen más mellett tesznek hitet. (➝ 63) És sajnos azoknak megy jól, akik köpönyeget forgatnak, kontráz Feri, aki két műszakos munkája mellett is csak részletre tudja megvenni az új ülőgarnitúrát.

És persze érezhetők a változások abból is, hogy immár a halottak napja és a vallásosság a téma november elején, nem a nagy októberi szocialista forradalom. A történelemtanárnak a szülők előtt azt kell magyaráznia, immár miért azt tanította 1956-ról, hogy forradalom volt, míg az iskola az orosztanárok helyett német és angol nyelvtanárokat keres. Hiába, mert óraadásból tízszer annyit keresnek.

A Szomszédok tehát a kisemberek panaszai felől követte nyomon 1989 eseményeit. Csendesen, kimondatlanul volt kormánypárti: ellenzéki alakok nem jelentek meg Gazdagréten, a feszültségek ilyen levezetésével pedig valamelyest hozzájárult az erősödő gazdasági-társadalmi válság feldolgozásához. (TR)

Nem tudta vagy nem akarta megakadályozni Gorbacsov a kelet-közép-európai átalakulást?

„Ezeknek az országoknak a népe fel fogja tenni a kérdést: mi a helyzet az SZKP-val, milyen kötőfék fogja visszatartani országaikat? Egyszerűen nem tudják, hogy ha erősebben megrángatnák a kötőféket, akkor el is szakadna” – mondta a szovjet főtitkár 1989 januárjában pártja vezetői előtt a kelet-közép-európai változásokról. A katonai beavatkozást, amely gátat vetett volna a válság elmélyülésének és a nyugatos orientáció erősödésének, addigra kizárták a lehetőségek közül, egyéb eszközöknek pedig híján voltak a Kremlben.

Gorbacsov válaszút elé került, miután nyilvánvalóvá vált számára, hogy a két világrendszer gazdasági-hatékonysági versenyében a Szovjetunió nem képes a lépéstartásra, a fegyverkezési verseny pedig végletesen kimeríti. Úgy döntött, hogy a birodalmi politikával szemben reformjaival a Szovjetunió belső szociális viszonyainak konszolidálására és a saját országában érlelődő nemzeti konfliktusok rendezésére összpontosít. Már évekkel korábban, a KGST 1986. novemberi budapesti csúcstalálkozóján jelezte, hogy vége a korábbi évtizedek gyámkodásának, az egyes kommunista pártok saját népeiknek tartoznak felelősséggel. A következő években bebizonyosodott, hogy nem a levegőbe beszél; utat engedett a lengyel és a magyar párt liberalizáló és demokratizáló reformkísérleteinek. (➝ 23)

Gorbacsov természetesen nem rendszerváltásra és különösen nem a szövetségi rendszer felbomlására számított, hanem a rendszer megmentésének, megváltozott formában való továbbéltetésének útját kereste. Maga sem tudta felmérni, hogyan módosulnak a reformlépései nyomán a Szovjetunió belső viszonyai. Ezért nem csoda, hogy folyamatosan változtak a szövetségesei számára bizonytalanul kijelölt határpontok, amelyek átlépését Moszkva már nem nézné jó szemmel. A tárgyalások során a változások támogatása mellett sem mulasztotta el a reformereknek szánt – többnyire nyakatekert formában közölt – figyelmeztetést: felelősek a szocialista rendszer megőrzéséért.

Gorbacsovnak az enyhülést szorgalmazó, markáns Nyugat-politikája volt, (➝ 44) de azt nem igazán mérte fel, hogy mi történik az új helyzetben Kelet-Közép-Európával. A lengyel és a magyar reformok határait egyre inkább kitolva szabta meg, ugyanakkor tűrte a neosztálinista román, az ortodox kommunista csehszlovák és a keletnémet rezsimek ellenállását a változásoknak. A maga elsősorban biztonságpolitikai célzatú nyugati nyitásával új helyzetet teremtő és komoly belső feszültségekkel terhelt Szovjetunió egyre kevésbé tudott és akart gazdasági segítséget nyújtani a válságkezeléshez szövetségeseinek, ami gyorsuló ütemben bontotta le a korábban rendíthetetlennek vélt korlátokat, és erősítette a nyugatos orientációt. Moszkva nem volt képes a birodalmi politika további finanszírozására, nyílt erőszak alkalmazásával pedig – ha Gorbacsov fenn akarta tartani politikájának hitelességét – már nem tudta befolyásolni a széttartó utakat választó szövetségeseket.

A tendencia egyértelmű volt, de a magyarországi reformereknek mégis folyvást figyelniük kellett arra, hogyan lavírozzanak, mit tesznek lehetővé a Moszkvából fújó szelek. Nem voltak egyértelműek az egyes politikusoktól érkező üzenetek sem, Andrej Gromiko államelnök és a konzervatívok vezéralakja, Jegor Ligacsov gesztusai egészen más benyomást keltettek, mint Nyikolaj Rizskov miniszterelnök szavai. Időről időre elbizonytalanodni látszott Gorbacsov pozíciója is. A reformerek szerencséjére Gorbacsovnak a szövetségi rendszerbe tartozó országok ügyeivel foglalkozó külpolitikai tanácsadói, mindenekelőtt Alekszandr Jakovlev és Vagyim Medvegyev a szocialista országok „elengedésének” álláspontja felé hajlottak.

1988 áprilisában még arról érkeztek hírek, hogy erősödik a harc a hívei és ellenfelei között. Gorbacsov híres taskenti beszédében a politikai és gazdasági peresztrojka (➝ 30) összekapcsolása mellett tett hitet a konzervatív offenzíva visszaszorítására. A birodalmi szemlélet erős maradt a Kremlben, érezhető volt a katonai lobbi és a vezetés konzervatív szárnyának nyomása. A Varsói Szerződés vezetőinek ülésén először fordult elő, hogy a Szovjetunió kisebbségbe került álláspontjával, Gorbacsov csak a magyarok és a lengyelek stabil támogatását tudhatta maga mögött. Gorbacsov és a másik két „reformország” képviselői hangoztatták, hogy komolyan kell venni az egységesülő Európa kihívását és a szovjet pártfőtitkár által szorgalmazott „európai otthon” koncepcióját és elengedhetetlen a radikális fegyverzetcsökkentés. Gorbacsov számára már a nyugati nagyhatalmakkal történő megegyezés (➝ 42) volt a legfontosabb szempont. A legkevésbé sem hiányzott, hogy egy erőszakos fellépés, akár a rendszer fenntartása érdekében, olyan felfordulást váltson ki, amely növeli a bizonytalanságot a térségben.

Gorbacsov és csapata tehát úgy döntött, hogy a figyelmeztető gesztusokon túl nem avatkozik be szövetségesei belső reformfolyamataiba. A nagy múltú Szolidaritás révén erős ellenzékkel rendelkező Lengyelország fejleményei voltak a sorsdöntők. Moszkvából nézve az ott érlelődő tárgyalásos, a hatalom korlátozott megosztását kilátásba helyező megoldás elfogadhatónak látszott, mert azt ígérte, hogy fennmarad a belső stabilitás, továbbá hogy a kommunista pártvezetők meg tudnak annyit őrizni hatalmi pozícióikból, amennyi elegendő a megreformált szocialista berendezkedés és főleg a szövetségi rendszer fenntartásához. Mindazonáltal Moszkvában 1989 elejére nagyon is tisztában voltak azzal, hogy a fejlemények túlléphetnek a szocialista rendszer keretein. A Gorbacsov számára készült elemzések kimutatták, hogy Lengyelországban és Magyarországon az események a pluralizmus, a koalíciós, parlamentáris kormányzás felé tartanak, és a kommunista pártok kizárólag politikai szövetség keretei között őrizhetik meg kormányzati szerepüket. A legkedvezőbb megoldásnak azt vélték, ha új modellként valamifajta „parlamentáris vagy elnöki szocializmus” alakul ki, ezért helyeselték, ha a demokratikus változásokat az uralkodó párt kezdeményezi. Így nyílhatott esély arra, hogy fennmaradjon a belső stabilitás, és az átalakuló országok továbbra is eleget tegyenek szövetségi kötelezettségeiknek. (RZ)

Mivel nyerte meg a Magyar Demokrata Fórum az első szabad választásokat?

A kerekasztal-tárgyalások végéig úgy tűnt, hogy az MDF „győztes pozícióból” várhatja a választásokat. Támogatottsága már 1989-ben jelentős volt, a négyigenes népszavazásig (➝ 54) más ellenzéki erő népszerűsége nem vetekedhetett az övékkel. Az MSZP megalakulása (➝ 111) sem történt ellenükre, így a velük párbeszédképes reformerek „lekapcsolták a szerelvényről” a mind terhesebb konzervatív kommunistákat.

Az 1989. novemberi népszavazás viszont egyértelmű kudarc volt számukra: a kezdeményezők közül az SZDSZ zsebelte be az ismertséget és támogatást, míg az MDF-nek újra kellett gondolnia a helyzetét, és belül tisztázni a szocialistákhoz, mindenekelőtt azok Pozsgay Imre által fémjelzett vonalához fűződő viszonyát. Az óvatos távolodás rögtön megindult, de a választás előtti hónapokban már a korábbi jó viszonyt, a nagykoalíciós elgondolásokat (➝ 48) is feledtetni igyekeztek. Részben ezért, részben az SZDSZ-szel való versengés miatt választási kampányukban immár a kommunizmussal való szakítást és – ha jelképesen is – elitcserét ígértek. (➝ 52) Antikommunizmusuk azonban más színezetű volt, mint a liberálisoké: a kommunizmussal nem az egyén jogait állították szembe, hanem a nemzetet, a nemzet felszabadítását. A nemzeti tematika jelentőségét a választások előtti hetekben a marosvásárhelyi véres események (➝ 26) még inkább kidomborították. A március 20-i budapesti Erdély-tüntetést – újfent – az MDF kezdeményezte. Ezen más pártok szónokai – az SZDSZ nevében például az erdélyi származású Tamás Gáspár Miklós – is felszólaltak, de a sajtó is Csurka István gondolatait emelte ki: „Sütő András személyében a magyarságot botozták meg.”

A harmadikutas mentalitás is erősen élt: így a magyar nemzetet nemcsak a kommunizmustól, hanem a kapitalizmustól, a hatalmas gazdasági erők elnyomásától is óvták. Ez sokáig inkább hátrány volt az MDF számára, ám Antall József egy olyan, Nyugaton is értett és elfogadott víziót jelenített meg, amely a német kereszténydemokráciát és a szociális piacgazdaság modelljét igyekezett átültetni. A válságos gazdasági helyzetben, amikor a munkanélküliség lehetősége (➝ 76) negyven év teljes foglalkoztatottság után sokakat megrémített, és mindenki a növekvő árakra panaszkodott (➝ 2, ➝ 41), az MDF nem fokozta a félelmeket „sokkterápiával”, gyors és fájdalmas intézkedések terveivel. Antall személye pedig sokak számára garanciát jelentett arra, hogy egy kiegyensúlyozott, az összeomlást elkerülni képes kormányzás következhet. (➝ 46) A „nyugodt erővel” szemben a kampány vége felé az SZDSZ egyre idegesebb támadásokat indított, így a két párt közti indulatok is elszabadultak. Az SZDSZ azzal riasztotta a választókat, hogy az MDF győzelme a Horthy-kor visszatérését hozza, nem teremt valódi demokráciát. Válaszul a kirekesztő, a bolsevik mentalitást átöröklő, a „nemzetidegen”, az „új Lenin-fiúk” vádak hangoztak el, amelyek burkoltan az antiszemita érzelmekre is hatottak.

Nyíltan pályázhattak viszont a vallásos tömegek rokonszenvére, a hazai nagy egyházakhoz nyilvánvalóan a Kereszténydemokrata Néppárt állt a legközelebb, de az MDF és az „Isten – Haza – Család” szentháromságát hirdető kisgazdapárt is jó kapcsolatokat ápolt az egyházakkal. Ezzel szemben az SZDSZ az 1980-as években nem velük, hanem a „riválisaikkal”, a szintén üldözött kisegyházakkal – például Iványi Gábor közösségével vagy a Hit Gyülekezetével – épített ki szorosabb viszonyt, és azt vallották, hogy az egyházat távol kell tartani az államtól és a politikától.

Mindennek eredményeképpen az MDF a választások idejére nemcsak nagyobb választói csoportok bizalmát nyerte meg, mint a szabad demokraták, de elutasítottsága is alacsonyabb volt. (TR)

Mit jelentett a konszenzus elve a tárgyalásokon?

A június 13-án kezdődő Nemzeti Kerekasztal (➝ 78) tárgyalásairól a részt vevő felek, az MSZMP, az Ellenzéki Kerekasztal (➝ 64) és a harmadik oldal megállapodást írtak alá, amely kimondta a konszenzus elvét is. A megállapodás erre vonatkozó alfejezete így szólt: „A döntéshozatal a kölcsönös érdekeltség és a konszenzus elvére épül. Ha valamely részletkérdésben véleményeltérés marad fenn, és ez az érintett tárgyaló fél megítélése szerint nem érinti a megállapodás lényegét, a konszenzus létrejöhet.” Ez egyrészt garanciát jelentett az Ellenzéki Kerekasztal pártjai számára, hogy nem jöhet létre olyan megállapodás, amellyel az EKA nem ért egyet. Tehát vétójogot jelentett az ellenzék számára a tárgyalásokon – igaz, ezzel a vétójoggal az állampárt is élhetett.

Ugyanakkor formálisan ez a vétójog a harmadik oldalt, tehát az államszocialista rendszer társadalmi szervezeteit is megillette. Az ellenzék bele is foglaltatta a megállapodásba, hogy mindez az akarata ellenére történt így, és ezért került bele egy olyan kitétel a tárgyalásokról szóló megállapodásba, hogy azok nem szándékoznak megakadályozni a két fél kompromisszumát: „kinyilvánítják, hogy támogatják az MSZMP és az Ellenzéki Kerekasztal konstruktív párbeszédre irányuló szándékát és megegyezésre jutását, s e folyamat aktív részesévé kívánnak válni.” Ám ez csupán szándéknyilatkozatként értékelhető, a harmadik oldal egyetértése ugyanúgy kellett a Nemzeti Kerekasztal megegyezéséhez, mint az MSZMP-é és az ellenzéki oldalé. Ezért volt jelentősége annak a szabálynak, hogy mindegyik oldal egyetlen szavazattal rendelkezik – ez ugyanis az egyes oldalakon belül is konszenzuskényszert teremtett. A különböző pártérdekeket 1989 márciusa óta ütköztető Ellenzéki Kerekasztal esetében ez eleve kódolva volt a működésükbe, és ha fel is merült, hogy áttérjenek a többségi álláspontra, az több fontos ellenzéki pártnak sem állt érdekében. Ha szavazásra került volna sor róla, ott bármelyik azzal egyet nem értő alakulat megvétózhatta volna a változást. A harmadik oldal esetében az egyetlen szavazat elve azzal járt, hogy egyes, az MSZMP-től is balra álló formációk – mint például a Münnich Ferenc Társaság (➝ 47) – önmagukban nem vétózhatták volna meg a megállapodást.

A június 10-i megállapodásban rögzített kitétel, miszerint egy-egy részletkérdésben fennálló véleménykülönbség nem érinti a konszenzus egészét, a tárgyalások végén, szeptemberben nyert különös jelentőséget, amikor az Ellenzéki Kerekasztal három tagja, az SZDSZ, a Fidesz és a Liga bejelentette, hogy nem írják alá a megállapodást (➝ 18), de meg sem vétózzák azt. Mindennek az oka a köztársasági elnök megválasztásával kapcsolatos ellenvéleményük volt. (➝ 13)

Mi volt az eladósodás szerepe a rendszerváltásban?

A rendszerváltás korántsem szűkíthető le pusztán intézményi változásokra és a liberális demokrácia kiépítésének bürokratikus folyamatára; nagyon mély gazdasági és társadalmi folyamat volt, amelynek gyökerei a késő Kádár-rendszerben (sőt magában az egész rendszer jellegében) keresendők. A kétpólusú világrend felszámolását a kialakuló globális tőkés gazdasági rendszer centrumának expanziója tette lehetővé és egyben szükségessé. A Kádár-rendszer által felvett nyugati hitelek és az azzal együtt járó gazdaságpolitikai nyitás, rendszer-átalakítás nagyon fontos tényezőt jelentett a rendszerváltásban. A „legvidámabb barakk” eladósodása élesen mutatta a tőke, az áruk, a szolgáltatások szabad áramlásán alapuló globális kapitalizmusnak a térhódítását.

A magyar eladósodásnak és az abból eredő drasztikus következményeknek tehát kulcsszerepük volt a rendszerváltásban. 1973 és 1989 között a bruttó magyar államadósság 2,1 milliárd dollárról 20,4 milliárd dollárra nőtt. A Kádár-rendszer legitimációs alapját egy viszonylagos jóléti rendszer fenntartása jelentette, amelyhez Kádár az utolsó percig ragaszkodott. 1973-ban azonban az olajválság hatására emelkedni kezdtek az olajárak, amely jelentős bevételt hozott az olajexportáló országoknak, és kialakult egy ún. dollárlikviditás-bőség, amely többek között Magyarországon találta meg a helyét. A globális kapitalizmus centruma a periféria felé kezdett terjeszkedni. Mindez jelentősen lerontotta Magyarország külkereskedelmi mérlegét, és a magyar gazdaság immáron nem volt képes finanszírozni a relatív jóléti rendszer túlfogyasztását. Kádár pontosan tudta, hogy a megszorítások politikájának választása kiiktatna minden társadalmi legitimációt – amelyért meg kellett küzdenie 1956 után –, ezért inkább az eladósodás politikáját választotta. 1973 és 1979 között volt az első eladósodási hullám, mivel a kamatos kamatok óriási terhet jelentettek, és be is következett az első kiigazítás. Ezek hatásai az 1980-as évekre kifulladtak, és 1985-től megindult az eladósodás második hulláma (➝ 37, ➝ 100).

A rendszerváltás egyik leginkább feszítő problémáját tehát a gazdasági és pénzügyi helyzet fokozatos romlása jelentette. 1988 utolsó negyedévében a fizetési mérleg hiánya 100 millió dollárral meghaladta a Nemzetközi Valutaalappal kötött készenlétihitel-megállapodásban foglalt feltételeket, és az IMF Magyarországot – 1984 után ismét – a „problematikus országok” közé sorolta. Az 1989. január 23–29. között Washingtonban folytatott tárgyalások során az IMF képviselői egy megszorító csomaggal álltak elő, amelyben az Országgyűlés által jóváhagyott hiányhoz képest 8 milliárd forintos megtakarítást, valamint 10 százalékos forintleértékelést tartottak szükségesnek. Ezt a magyar delegáció felhatalmazás hiányában nem fogadta el, és a tárgyalások tovább folytatódtak februárban. A szakértők úgy vélekedtek, hogy ha bekövetkezik az IMF-fel való szakítás, akkor nem zárható ki a devizatartalék csökkenése, amely a fizetőképességet veszélyeztette volna. Az államcsőd veszélye tehát komoly realitás volt (1989 év elején a folyó egyenleg 100 millió dollárral elmaradt az egy évvel korábbitól). Az IMF diktátumai komoly nyomásgyakorlási potenciált jelentettek, és így az adósságszolgálat igen jelentős tényezője volt a rendszerváltásnak: a gazdasági mozgástér vészesen beszűkült, és nem maradt alternatívája a megszorításoknak, így nem lehetett a társadalom hangulatát jóléti intézkedésekkel lecsillapítani. (AA)

Milyen tényezői voltak a rendszer válsága elmélyülésének, és miért tagadta Kádár János a válság tényét?

Az 1980-as években Magyarországon nem volt kifejezett rendszerváltó hangulat, mert volt annyi tartalék a Kádár-rendszerben, hogy gazdasági nyitással és lavírozással fenntartsa a korábbi évek „társadalmi közmegegyezését”. A rendszer a fokozódó válságokra nem erőszakkal, hanem különféle túlélést segítő stratégiákkal reagált. A Kádár-rendszer társadalmi nyugalma azon alapult, hogy garantálni tudta a nagyipari munkásság és a termelőszövetkezeteken és a háztáji gazdaság szimbiózisában dolgozó parasztság gyarapodását és létbiztonságát. Kádár János pontosan tudta, hogy ha ez a kompromisszum veszélybe kerül, akkor összeomlik az általa kialakított szocializmusmodell. Kádár görcsösen meg akarta őrizni ezt a kompromisszumot, de döntéseivel sokkal inkább hozzájárult annak rendszerváltó hatásához. A gazdasági válságkezelés liberális receptjei (➝ 6, ➝ 37, ➝ 100) és a hitelező szervezetek diktátumaiból következő megszorítások (➝ 6, ➝ 100) ugyanis a kádári modell felborulásával fenyegettek. Kádár János nem ismerhette el a rendszer általános válságát (1988. márciusi beszédében ki is nyilvánította, hogy „semmiféle értelemben vett válság nincs”), hiszen akkor a személyére szabott politikai berendezkedés legfontosabb legitimációs elemét iktatta volna ki. A pártfőtitkár úgy érezte, hogy mindenképp szükség van a növekedés gyorsítására, mert enélkül elveszíti a rendszer azon nagy társadalmi csoportok bizalmát, akik a rendszer bázisai. Az 1980-as évek közepére úgy látszott, hogy a megszorítások politikájával sikerült stabilizálni a pénzügyi és gazdasági válságot, az adósságállomány csökkent, és az ország nemzetközi megítélése javult. Kádár János tehát a gazdasági növekedést akarta fokozni, anélkül azonban, hogy a radikális gazdasági szerkezetváltás bekövetkezne, ezért az MSZMP gazdaságpolitikusai és vezetői elfogadtak egy utolsó kádárista reformkísérletet a párt 1985-ös márciusi, XIII. kongresszusán, amelynek a célja az volt, hogy nagyobb megrázkódtatás nélkül olyan eredményeket érjenek el, mint a növekedés és a beruházások fokozása, a jövedelmek és a fogyasztás növekedése. Az így kialakított gazdaságpolitika 1986 második felére fenntarthatatlanná vált (az adósság minden eddiginél jobban növekedett, a költségvetés nem volt tartható), a kádári vezetés azonban a gazdasági és társadalmi válságnak ebben a szakaszában már nem volt képes a korrekcióra. A fizetésképtelenség rémének elkerülése volt az egyetlen igazi eredmény, ami azonban 1987-re rendkívüli módon megnövelte az adósságállományt (➝ 6).

A Kádár rendszer legitimációjának alapjai kérdőjeleződtek meg az egymása rakódó válságokkal (a demokratikus legitimáció hiányában a jóléti-fogyasztói legitimációs válság; az MSZMP politikai és ideológiai hegemóniájának válsága). A rendszer alapvető gazdasági válsága találkozott a politikai válsággal, amely egyrészt a megszerveződő ellenzéki mozgalmakat, majd a pártosodást, az MSZMP belső válságát és törésvonalait, továbbá a Kádár-rendszer fő legitimációs összetevőjének, 1956-t újraértékelését jelentette (➝ 10). Mindezeket a belpolitikai és világgazdasági szempontokat egészítette ki magának a Szovjetuniónak és az egész létező szocializmusnak a válsága, amelyet Mihail Gorbacsov ugyan megpróbált megreformálni (➝ 30, ➝ 3), de kísérletei immáron csak a rendszerváltásra voltak elegendők. A Kádár-rendszer legitimációs válsága általánossá vált, és sorra kezdtek kidőlni a legitimációs pillérek. (AA)

Miféle Társadalmi szerződést javasolt a demokratikus ellenzék Beszélő-köre?

A rendszerváltást előkészítő szellemi dokumentumok közül az egyik legfontosabb – szándékosan a felvilágosodás eszmeiségére utaló – a Társadalmi szerződés volt, amelyet Kis János, Kőszeg Ferenc és Solt Ottilia szövegezett. A megszerveződő demokratikus ellenzék legfontosabb programja ez, amely 1987 júniusában jelent meg a szamizdat (illegálisan terjesztett) Beszélő című folyóirat különszámaként. A dokumentum egyrészt bátor kiállás, hiszen a konkrét rendszerváltó folyamatok még korántsem indultak be ekkor, de a Beszélő-kör először deklarálta azt, hogy „Kádárnak mennie kell!”, ugyanakkor ez nem a rendszerváltás később lezajlott eseményeire vagy valamilyen rendszerváltásra vonatkozó javaslatcsomag volt, hanem a Kádár-rendszer modelljéből következő addigi kompromisszumok tarthatatlanságára utalt (➝ 7). A rendszerrel való szembenállás demonstrálásán túl mindez a demokratikus ellenzék politikai szerveződésként (➝ 5) való létrehozásában is kulcsfontosságú volt, hiszen a Társadalmi szerződés politikai program volt.

A hatalom számára a legnagyobb problémát nem a dokumentum radikalizmusa, hanem annak reálpolitikai, kompromisszumos-átmeneti jellege jelentette: kiindulópontja csak áttételesen kötődött a gazdasági válsághoz (➝ 6, ➝ 100), és ennél is érzékenyebb pontra, a rendszer legitimációját jelentő társadalmi közmegegyezés felbomlására világított rá. A dokumentum jelentősége tehát az, hogy reálisan számolva a késő Kádár-rendszer valóságával, a társadalmi összeomlást nem radikális gazdasági reformokkal kívánták elkerülni, de még csak nem is egy maradéktalanul a demokrácia felé elinduló rendszerváltással, hanem a hatalom és a társadalom közötti új kompromisszummal, egy új társadalmi szerződéssel. Ennek az volt a lényege, hogy úgy maradhatna meg az uralkodó párt hegemón politikai és államigazgatási struktúrája, hogy garantálja a jogállamosítást és a szabadságjogokat (➝ 45). Összevetve a később bekövetkezett rendszerváltó folyamatokat magával a Társadalmi szerződéssel, azt láthatjuk, hogy bár az állampárt nem őrizte meg vezető hatalmát, de a rendszerváltásban tetten érhető az a kiegyezéses, kompromisszumos jelleg, amely a dokumentum legfőbb mondanivalója is. Ugyanakkor 1987-ben még nem léteztek azok a társadalmi partnerek, akik ezt a kompromisszumot ki tudták volna harcolni a rendszerrel szemben, éppen ezért a dokumentum a tömeges társadalmi követeléseket tekintette kiindulópontnak egy ilyen szerződés létrehozásához.

A program nem állt teljességgel a piacosító liberalizmus talaján (pl. jelentős vitákat váltott ki a munkahelyi önigazgatásról szóló rész), de úgy vélték a szerzők, hogy a gazdasági reformnak kell a politikai átalakulás, a diktatúra ellenszenves vonásainak felszámolásán nyugodnia. A Társadalmi szerződés tulajdonképpen a jog uralma alá akarta vonni az állampártot úgy, hogy annak hatalmát törvény korlátozta volna, rögzítette volna az általa gyakorolható közhatalmi jogosultságokat, valamint a sajtószabadság törvényes korlátait és a cenzúra pontos kereteit. Mindez tehát azt jelenti, hogy az MSZMP legitim módon korlátozhatta volna az egyébként érvényesülő népszuverenitást. Ehhez társult az, hogy a dokumentum kitüntetett helyen foglalkozott a munkahelyi önigazgatással és a szociálpolitikával is. A Társadalmi szerződés tehát korántsem volt a rendszerváltás radikális terve, sokkal inkább a modellváltásban volt érdekelt (➝ 45). Ezt példázta az is, hogy mintegy felszólította az MSZMP-t 1956-tal kapcsolatos álláspontjának átértékelésére (➝ 10), de nem tűzte ki közvetlen célul 1956 eszméinek megvalósítását. Ugyanakkor a program deklarálta azt, hogy ez a kompromisszum, ez a Bibó István-féle „határolt forradalom” csak átmeneti lehet egy demokratikus és önálló Magyarország megteremtése felé. (AA)

Miből lesz a cserebogár – avagy kik és miért alapították meg a Fideszt?

A Fiatal Demokraták Szövetsége (Fidesz) jött létre elsőként deklaráltan politikai szerveződésként, hiszen a hátterét jelentő egyetemi-főiskolai ifjúság tapasztalta meg leginkább a rendszer válságát, és nem tudta elfogadni a bezáruló lehetőségeket. Ezt a közeget már jóval kevésbé terhelték a szüleik nemzedékét meghatározó félelmek, és jóval több módjuk volt a tájékozódásra is.

A kádári vezetést nem érhette váratlanul a Fidesz 1988. március 30-i megalakulása, hiszen a mozgolódásról folyamatosan jelentett a titkosszolgálat, ugyanakkor az ellenzéki szerveződések közül a fiatal demokraták megszerveződése érintette leginkább mélyen az állampártot, hiszen komoly alternatívát akartak kínálni a Kommunista Ifjúsági Szövetséghez (KISZ) képest. Egy új politikai nemzedék kezdett tehát megszerveződni. A Fidesz megalakulását Diczházi Bertalan, a Klubtanács tagja kezdeményezte, és 1988 elején megkereste többek között Kövér Lászlót. 1988. március 30-ra meghívták a Jogász Szakkollégiumba a különféle szakkollégiumok (Rajk és Széchenyi Szakkollégium), körök (405-ös Kör, ELTE Erdei Ferenc Társadalompolitikai Kör), klubok képviselőit, és az azonnali megalakulás mellett döntöttek. Orbán Viktor tájékoztatta az MTI-t a szövetség létrejöttéről, és április 1-jén Orbán, Kövér, Deutsch Tamás és Németh Zsolt nemzetközi sajtótájékoztatót tartott.

A Fidesz nem tekintette magát ellenzéki szervezetnek, de radikális változásokat tartott szükségesnek, illetve fontos volt számukra az, hogy a különféle álláspontok képviselői önálló szervezeteket hozhassanak létre. Az MSZMP Politikai Bizottsága „bürokratikus utat” választott, és április 8-ra beidézték a Fidesz öt alapítóját (András Miklóst, Csaba Ivánt, Kövér Lászlót, Orbán Viktort, Rácz Andrást), és a fiatalok határozott fellépése meglepte a hatóságot. Az alapítók nem ismerték el jogszerűnek a rendőrségi figyelmeztetést, amit „törvényellenes szervezet létrehozására irányuló tevékenység” miatt szabtak ki rájuk, és panasszal éltek. Nem kívánták megvárni az új gyülekezési törvényt, és visszautasították az eljáró ügyész informális ajánlatát. A párt felismerte azt, hogy a sikeres ellenzéki stratégia az lehet, hogyha a hatósági nyomással szemben a nyilvánosságra és az alkotmányos jogokra és jogszabályokra hivatkoznak, és közben folytatják a szervezőmunkát. A Fidesz-tagok egy része passzivitással válaszolt a hatósági zaklatásra, azonban nagyobb részük még jobban aktivizálódott. A hatalmi fellépés ellenkező hatást váltott ki, mint amit a hatalom szeretett volna, és elindult a Fidesz a társadalmi ismertség útján, és folyamatosan bővült szervezete, nőtt a népszerűsége.

A Fidesz tehát új és önálló ifjúsági szövetségként jött létre, amely orvosolni kívánta a mély ellentmondásokat az ifjúság tényleges politikai tagoltsága és ennek szervezeti megjelenítése között. Fő vonzereje a KISZ-szel szembeni alternatíva lehetősége volt. A fiatal demokraták belső csoportja közös múlttal, háttérrel, összetartozástudattal rendelkező egyetemi-kollégiumi közösségként került be a szakkollégiumi évek után közvetlenül a politikai életbe, akik ismerték egymást és együtt tudtak cselekedni. Ez a kör a későbbiekben sem engedte ki a kezéből a kezdeményezést és a párt vezetését. (AA)

Ellenforradalom, népfelkelés vagy forradalom – milyen szerepe volt az ötvenhatos események átértékelésének az átalakulásban?

Az 1989. február 10–11-én ülésező MSZMP Központi Bizottsága megtárgyalta és nyilvánosságra hozta a KB megrendelésére készült tanulmányt, amely szakítva 1956 addigi „ellenforradalmi” narratívájával, az eseményeket „népfelkelésnek” minősítette, amely „nemzeti függetlenségi küzdelemmé” vált. A KB által kiküldött 15 tagú bizottságot Pozsgay Imre vezette, aki a helyzetet saját politikai arcéle körvonalazására használta ki. A második számú munkabizottság kapta a feladatot arra, hogy az „elmúlt évtizedek történeti útját” értékelje. A munkabizottság vezetője Berend T. Iván, a Magyar Tudományos Akadémia elnöke volt, a tagok: Horn Gyula, Ormos Mária, Tőkei Ferenc. Szakértőként működött közre: Balogh Sándor, Bayer József, Földes György és Hajdu Tibor.

A történelmi albizottság 1989. január 27-én vitatta meg a Történelmi utunk címmel elkészült tanulmányt, azonban az sohasem derült ki, hogy az MSZMP hogyan vélekedett a múltnak a tanulmányban foglalt értékeléséről, ugyanis az 1956-tal kapcsolatos vita mindent felülírt. A történészek körében egyetértés mutatkozott a forradalom átértékelésének szükségességéről, valamint a népfelkelés fogalmának használatáról.

Pozsgay az albizottsági vizsgálat eredményét megismerve felismerte az itt rejlő politikai lehetőséget, és nem rejtette véka alá, hogy azzal élni is kíván, hiszen mindez jelentős nyomásgyakorló eszköz volt az MSZMP vezető szervei felé. Ezért kényszerhelyzetet teremtett, és a továbbiakban nem foglalkozott az albizottsággal. Ennek megfelelően úgy döntött, hogy bármilyen egyeztetés nélkül, 1989. január 28-án nyilvánosságra hozza az értékelést a 168 Óra című rádióműsorban (mindez Pozsgay második „nyilvánosságpuccsaként” híresült el, az első az 1987. szeptember 27-én Lakitelken tartott ellenzéki gyűlés nyilatkozatának nyilvánosságra hozatala volt). Ezzel 1956 átértékelése tulajdonképpen összeforrott Pozsgay személyével. Mindez óriási vitát gerjesztett a párton belül, és Pozsgay felelősségre vonását követelték, az események a pártszakadás veszélyét is felvetették, hiszen lényegében kidőlt a Kádár-rendszer egyik legfőbb ideológiai legitimációs pillére (a rendszer materiális legitimációja a gazdasági válság (➝ 6, ➝ 100) miatt pedig ugyancsak komoly veszélyben volt). A 1989. február 10–11-i pártértekezlet előtt Németh Miklós amellett volt, hogy az MSZMP vesse el az „egyszavas” értékelést, Pozsgay pedig természetesen a népfelkelés használata mellett érvelt, figyelmeztetve arra, hogy az ellenzéki erők a „forradalom” terminus használatát követelik. Nyers Rezső is támogatta a népfelkelés kifejezést mint kompromisszumos megoldást. Fejti György és Grósz Károly pedig erősen támadták Pozsgayt a nyilvánosságpuccs miatt. Végül a februári KB-ülés Grósz értékelését fogadta el, amely 1956 kapcsán két szakaszt (népfelkelés és azt követő ellenforradalom) hangoztatott. Ennek ellenére Pozsgay immáron győzött ebben a helyzetben, ugyanakkor az albizottsági jelentésben foglaltak lekerültek napirendről, ugyanis az eredeti cél az volt, hogy utat nyissanak a reformpolitika új legitimálása előtt azzal, hogy differenciáltan kezdenek el gondolkodni az MSZMP-t egyre jobban terhelő történelmi kérdésekről. Pozsgay akciója nyomán azonban a hatás pontosan az ellenkezője lett, hiszen 1956 átértékelése „félhivatalossá” vált, és tér nyílt a közelmúlt alapvető átértékelése előtt, amely felett az állampárt elveszítette a kontrollt. Ezt követően tehát az MSZMP 1956-képének differenciálása helyett bekövetkezett az összeomlás: lehetővé vált a megtorlás kegyetlenségének, sőt a sztálini korszaktól elkövetett bűneinek feltárása. Mindez jelentősen demoralizálta az MSZMP-tagságot, ezzel pedig végérvényesen kezdetét vette az állampárti legitimáció szétporladása és az események rendszerváltássá alakulása. (AA)

Kik fogalmazták meg a rendszerváltás programját, és mit tartalmazott?

1989 tavaszán született meg A rendszerváltás programja, vagyis a Szabad Demokraták Szövetsége által kidolgozott és közreadott program, amelyet az SZDSZ Kék könyvének is neveztek. A párt március 19-i és április 16-i közgyűlése fogadta el, és az MSZMP modellváltó koncepcióját (➝ 45) ellensúlyozandó, a rendszerváltást kívánta a politikai átalakulás középponti irányának megtenni. A szabad demokraták – bár számos vita alakult ki a baloldali és konzervatív liberális irányzatai között – úgy látták, hogy a nyugatos modernizációnak, a liberális demokráciák követésének nincs alternatívája, vagyis nincs lehetőség egyfajta sajátos magyar út választására. E program a szabad demokraták rendszerváltó liberalizmusának egyfajta esszenciája, és összegződnek benne a prokapitalista gazdasági neoliberalizmus és az emberi jogi és szociális irányultságú liberális irányzatok. Bár a Nyugathoz és Európához tartozás gondolata meghatározó és általánosan elfogadott volt a magyar társadalomban, de arra már ekkor is mutattak igen komoly jelek, hogy a (neo)liberális doktrína sodró világpolitikai jellege ellenére fogyatékosak Magyarországon a liberalizmus társadalmi gyökerei, és a nemzeteszmére építő irányzatok már éreztették a neoliberális globalizációból következő veszélyeket.

A program szerkesztésében vezető szerepet játszott Magyar Bálint és Pető Iván, a közjogi fejezetet pedig Tölgyessy Péter készítette. Az SZDSZ alapvetései voltak az elsők, amelyek átfogó képet nyújtottak a kialakítandó új rendszerről, és kormányképes alternatívát is jelentettek. A program egyik legfontosabb része a piacgazdaság következetes kiépítésére tett javaslatcsomag volt, amelynek fő eleme a piac integrációs funkciójának biztosítása, az ehhez szükséges jogi feltételek megteremtése volt. A gazdasági program főbb pontjai nagyon hasonlók voltak azokhoz az elvekhez, amelyeket a Nemzetközi Valutaalap kért számon a magyar gazdaságon: restriktív válságkezelés, kiterjedt privatizáció, az állam gazdaságban betöltött szerepének radikális csökkentése, dereguláció és decentralizáció, gazdasági integráció, a külföldi működőtőke előtti akadályok eltüntetése.

Az SZDSZ álláspontja szerint a gazdasági rendszerváltást a tulajdonviszonyok átalakítása alapozhatja meg, amelynek lényege a magántulajdon meghatározó dominanciája, és egy szűkebb tőkeerős tulajdonosi réteg kialakulásával számoltak. Nem volt kialakított stratégiájuk az állami tulajdon privatizálására (➝ 115), a lehetséges problémákról pedig azt gondolták, hogy mindez a piacgazdaságra való áttérésért fizetendő ár. A rendszerváltás programja immáron mindenféle kompromisszum nélkül elköteleződött a demokratikus jogállam liberális koncepciója mellett, és nem számolt átmenettel. Ennek főbb elemei: állampolgári (nem az állam által adományozott, hanem az egyéneket megillető) jogok; parlamentáris köztársaság; a hatalmi ágak szétválasztása; egykamarás parlament és ennek felelős kormányzat; reprezentatív államfő; demokratikus választójog; állam és egyház szétválasztása, a vallás- és lelkiismereti szabadság biztosítása; a büntetőjog és büntetőeljárási jog demokratizálása (➝ 83); a fegyveres testületek és igazságszolgáltatás depolitizálása. A szabad demokraták a békés tárgyalásos átmenetben (➝ 78, ➝ 12) voltak érdekeltek, és a legitimációs problémákat úgy akarták áthidalni, hogy a tárgyalások során csakis a szabad választásokat lehetővé tevő sarkalatos törvényekről (➝ 1) állapodnak meg, és az új alkotmányt majd a szabadon megválasztott országgyűlés fogadja el. Összességében az SZDSZ hitet tett a rendszerváltás liberális tartalma és radikális, azaz az állampárti hatalomátmentést megakadályozó jellege mellett, ugyanakkor békés és így kompromisszumos átmenetet javasoltak, amellyel egyúttal biztosítani is igyekeztek az MSZMP-t arról, hogy elmarad a felelősségre vonás. A koncepció tehát az ellenzék és a hatalom közötti kompromisszumon nyugodott, ugyanakkor a társadalmi legitimáció problémáját úgy próbálta meg kezelni, hogy legitimálja a szemben álló felek egymás kölcsönös elfogadását. (AA)

Kik voltak a „kerekasztal lovagjai”?

A Nemzeti Kerekasztal (NEKA) 1989. június 13-án a Parlament Vadásztermében alakult meg, és ezzel kezdetét vették a „kerekasztal lovagjai” közötti, szeptember 18-áig tartó háromoldalú tárgyalások. Ezek nem ideológiai, hanem közjogi kérdésekről szóltak, ugyanakkor az ellenzéki oldal részéről meghatározó volt a liberális és a keresztény-nemzeti-harmadikutas irányvonal. Az ellenzék minden lényeges közjogi kérdésben a liberális koncepciót részesítette előnyben

A tárgyalók három oldalon helyezkedtek el, ugyanakkor mindez valójában megfelelt a bomlófélben lévő MSZMP és az egyébként szintén nem egységes ellenzéki oldal kettősségének. Az egyik oldalon tehát az MSZMP foglalt helyet, amelyet Pozsgay Imre, Nyers Rezső, Németh Miklós, Fejti György, Szűrös Mátyás és a szakértői apparátus tagjai képviseltek. Az ellenzéki oldalon 9 szervezet ült: Magyar Demokrata Fórum; Szabad Demokraták Szövetsége; Fiatal Demokraták Szövetsége; Független Kisgazda-, Földmunkás- és Polgári Párt; Kereszténydemokrata Néppárt; Magyar Néppárt; Magyar Szociáldemokrata Párt; Bajcsy-Zsilinszky Baráti Társaság; Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája. Az Ellenzéki Kerekasztal (EKA) (➝ 64) oldaláról a következő személyek határozták meg a tárgyalásokat: Antall József, Szabad György, Sólyom László, Für Lajos, Kis János, Tölgyessy Péter, Magyar Bálint, Haraszti Miklós, Mécs Imre, Pető Iván, Demszky Gábor, Kis János, Orbán Viktor, Kövér László, Fodor Gábor, Boross Imre, Prepeliczay István, Szakolczai György. A tárgyalások harmadik oldalát hét szervezet alkotta. Fejti György az állampárt oldaláról be akarta biztosítani azt, hogy az MSZMP stratégiai előnyhöz jusson a tárgyalások során, ezért hozták létre a harmadik oldalt, ugyanakkor a szervezeteket (Hazafias Népfront; Szakszervezetek Országos Tanácsa; Magyar Demokratikus Ifjúsági Szövetség; Magyar Nők Országos Szövetsége; Münnich Ferenc Társaság; Magyar Ellenállók és Antifasiszták Szövetsége; Baloldali Alternatíva Egyesülés) semmilyen érdekszövetség nem kötötte egymáshoz. A NEKA harmadik oldaláról Kukorelli István és Kósáné Kovács Magda emelkedett ki.

Az MDF-ből nem a harmadikutas, nép-nemzeti irányvonal került előtérbe, hanem a sokkal kompromisszumkészebbnek mutatkozó, liberális megoldásokat támogató Antall József és Szabad György. A tárgyalások karakterét tulajdonképpen a szabad demokraták által képviselt liberális közjogi program határozta meg, amelyben a Fidesz is osztozott, ugyanakkor ők meglehetősen radikálisan és sok esetben túlságosan agresszíven léptek fel. Az SZDSZ sokkal jelentősebb szerepet játszott a tárgyalások során, mint addigi népszerűségéből következhetett volna. (AA)

Irodalom

Források és feldolgozások

Ablonczy Balázs: Rózsadombi faktum. Komment.hu, 2009. február 25.

Antal Attila: Parlamenten kívüli alkotmányozás. Budapest, Rejtjel Kiadó, 2010

Bayer József: Fordul a világ. Válogatott esszék, publicisztikai írások, 1989-1993. Budapest, T-Twins, 1994

Békés Csaba: Vissza Európába: a magyarországi rendszerváltás nemzetközi háttere. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. kötet. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000

Benkő Péter: A Független Kisgazdapárt, 1988-2000. Budapest, Villányi Úti Konferenciaközpont és Szabadegyetem Alapítvány, 2000

Bihari Mihály: Magyar politika 1944–2004. Politikai és hatalmi viszonyok. Budapest, Osiris Kiadó, 2005

Bíró Zoltán, Sz.: A szovjet csapatok kivonása Magyarországról 1989–1991. História, 2009, 5–6.

Bossányi Katalin: Szólampróba. Beszélgetések az alternatív mozgalmakról. Budapest, Láng Kiadó, 1989

Bozóki András: A kerekasztal-tárgyalások és a rendszerváltozás. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. kötet. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000

Bozóki András: Az Ellenzéki kerekasztal (első) története. V. Beszélő. beszelo.c3.hu/

Bozóki András: Konfrontáció és konszenzus. A demokratizálás stratégiái. Szombathely, Savaria University Press, 1995

Bozóki András: Politikai pluralizmus Magyarországon, 1987–2002. Budapest, Századvég, 2003

Bruszt László: 1989: Magyarország tárgyalásos forradalma. In: Magyarország politikai évkönyve, 1990

Csizmadia Ervin: A magyar demokratikus ellenzék (1968–1988). Monográfia. Dokumentumok. Interjúk. 1–3. kötet: T-Twins Kiadó, 1995

Dalos György: Gorbacsov. Ember és hatalom. Budapest, Napvilág, 2011

Feitl István: Egységtörekvések kudarca a Magyar Demokrata Fórumban 1990-ben. In: Múltunk, 1998. 2. sz.

Fordulat és reform. Szerk.: Antal László – Bokros Lajos – Csillag István – Lengyel László – Matolcsy György. Budapest, Pénzügykutató Részvénytársaság, 1989, új kiadás. Budapest, Új Mandátum, 1998

Fordulat és reform Az MSZMP KB mellett működő Közgazdasági Munkaközösség állásfoglalása. Szerk. Antal László. Budapest, 1987

Fordulat és reform tizenöt év távlatából. Budapest, Gazdálkodási és Tudományos Társaságok Szövetsége, Társadalmi Érdekegyeztető Tanács, 2001

Földes György: Az eladósodás politikatörténete 1957–1986. Budapest, Pannonica Kiadó, 1995

Fukuyama, Francis (1989): The End of History? The National Interest, Summer 1989. wesjones.com/;

Gagyi Ágnes Az antipopulizmus mind a rendszerváltás szimbolikus eleme. Fordulat, 21, 2014, 298–316.

Gorbacsov tárgyalásai magyar vezetőkkel. Dokumentumok az egykori SZKP és MSZMP archívumaiból, 1985-1991. Szerk. Baráth Magdolna, Rainer M. János. Budapest, 1956-os Intézet, 2000.

Greskovits Béla: The Political Economy of Protest and Patience: East European and Latin American Transformations Compared. Budapest, Central European University Press, 1998

Halmai Gábor: Az 1949-es alkotmány jogállamosítása. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. kötet. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000

Kalmár Melinda: Modellváltástól rendszerváltásig: az MSZMP taktikájának metamorfózisa a demokratikus átmenetben. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. kötet. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000

Kalmár Melinda: Történelmi galaxisok vonzásában. Magyarország és a szovjetrendszer 1945–1990. Budapest, Osiris, 2014

Kis János: Reform és forradalom közt. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. kötet. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000

Kornai János: Indulatos röpirat a gazdasági átmenet ügyében. Budapest, HVG, 1989

Kornai János: Szocializmus, kapitalizmus, demokrácia és rendszerváltás. Nyolc tanulmány. Budapest, Akadémiai Kiadó, 2007

Kovács Éva – Tóth István János: Ki mit mondott 1990-ben? Választási pártprogramok tartalomelemzése. Politikatudományi Szemle, 1992/1. 99–123.

Kovács Éva–Tóth István János: Ki mit mondott 1990-ben? Választási pártprogramok tartalomelemzése. Politikatudományi Szemle, 1992/1. 99–124.

Kulcsár Kálmán: Két világ között. Rendszerváltás Magyarországon 1988–1990. Budapest, Akadémia Kiadó, 1994

A magyar rendszerváltás bibliográfiája. Budapest, 1956-os Intézet revhu/

Magyarország évtizedkönyve, 1988-1998. A rendszerváltás. Szerk. Kurtán Sándor, Sándor Péter és Vass László. Budapest, Demokrácia Kutatások Magyar Központja Alapítvány, 1998. 1. köt. 620 p., 2. köt. [621]-1023 p.

Magyarország politikai évkönyve, 1988., 1990, 1991. Szerk. Kurtán Sándor, Sándor Péter, Vass László. 1988: Debrecen, R-Forma Kiadó, 1989.; 1990: H. n. AULA-OMIKK, 1990.; 1991: Budapest, Ökonómia Alapítvány – Economix Rt., 1991.

Mihályi Péter: A magyar privatizáció krónikája 1989–1997. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1998

Mihályi Péter: Tízéves az Indulatos röpirat. Beszélő, 1999/10.

Mong Attila: Kádár hitele. A magyar államadósság története, 1956–1990. Budapest, Libri Kiadó, 2012

Müller Péter, P.: Változó és változatlan tényezők a magyar színház szerkezetében és társadalmi szerepében 1989 után. Jelenkor, 2010/6.

Németh Miklós–Oplatka András: Mert ez az ország érdeke. Budapest, Helikon, 2014

Nóvé Béla: Tény/Soros 1990. Balassi Kiadó, Budapest, 1999

A nyilvánosság rendszerváltása. Szerk. Vásárhelyi Mária, Halmai Gábor. Budapest, Új Mandátum, 1998

Ost, David (2006): The Defeat of Solidarity: Anger and Politics in Postcommunist Europe. New York: Cornell University Press

Parlamenti választási kampányok Magyarországon. Szerk. Feitl István–Ignácz Károly. Budapest, Napvilág Kiadó, 2016

Pozsgay Imre: 1989 – Politikuspálya a pártállamban és a rendszerváltásban. Budapest, Püski, 1993

Rainer M. János: A rendszerváltozás és az 56-os hagyomány. In A rendszerváltás forgatókönyve, 7. kötet. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000

Rendszerváltók a baloldalon. Reformerek és reformkörök 1988–1989. Válogatott dokumentumok. Vál. és sajtó alá rend. Ágh Attila, Géczi József, Sipos József. Budapest, Kossuth, 1999

Révész Béla: A „Duna-gate” ügy jelentősége a rendszerváltás történelmében. Politológiai értelmezési lehetőségek. Szeged, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar, 2006

Ripp Zoltán: Állambiztonsági reformtervek, a Dunagate és a politikai fordulat. In: A Szakértői Bizottság jelentése, 2007–2008. 149–177.[A Kenedi-bizottság jelentése] mek.oszk.hu/ – PDF

Ripp Zoltán: Eltékozolt esélyek? A rendszerváltás értelme és értelmezései. Budapest, Napvilág Kiadó, 2009

Ripp Zoltán: Rendszerváltás a fővárosban – 1990. In: Feitl István–Ignácz Károly (szerk.): Önkormányzati választások Budapesten 1867–2010. Budapest, Napvilág Kiadó, 2010

Ripp Zoltán: Rendszerváltás Magyarországon, 1987–1990. Budapest, Napvilág Kiadó, 2006

Ripp Zoltán: Szociáldemokrácia a rendszerváltás után. Mozgó Világ (29) 2003, 7.

Ripp: Zoltán: Szabad Demokraták: történeti vázlat a Szabad Demokraták Szövetségének politikájáról, 1988–1994. Budapest, Napvilág Kiadó, 1995

Romsics Ignác: Volt egyszer egy rendszerváltás. Budapest, Rubicon-könyvek, 2003

Skillen, Daphne: Freedom of Speech in Russia: Politics and Media from Gorbachev to Putin. Routledge. London – New York, 2017.

Skillen, Daphne: Freedom of Speech in Russia: Politics and Media from Gorbachev to Putin. London – New York Routledge., 2017

Slachta Krisztina–Tóth Imre: Az 1989. szeptemberi határnyitás német külügyi és állambiztonsági dokumentumok tükrében. Archivnet, 2016/4. archivnet.hu/

Szalai Erzsébet: A civil társadalomtól a politikai társadalom felé. Munkástanácsok, 1989-1993. Budapest, T-Twins, 1994

Szalai Erzsébet: A rendszerváltás útelágazása: a Szabad Kezdeményezések Hálózata, 1988. Új Egyenlőség. 2018, március 17. ujegyenloseg.hu/

Szalai Erzsébet: Szabad Kezdeményezések Hálózata. Beszélő, 1988/2. beszelo.c3.hu/

Szalai Erzsébet: Szereppróba. Válogatott tanulmányok, publicisztikai írások és interjúk, 1982-1993. Budapest, Századvég, 2000

Szelényi Iván: A poszt-kommunista átmenet társadalmi konfliktusai. Budapest, Magyar Tudományos Akadémia Politikai Tudományok Intézete, 1992

Tények könyve. arcanum.hu/

Thoma László: A rendszerváltás és a szakszervezetek, 1988-1992. Szociológiai-politológiai vázlatok. Budapest, Villányi úti Konferenciaközpont és Szabadegyetem Alapítvány, 1998

Tiszta lappal. A FIDESZ a magyar politikában 1988–1991. Szerk. Bozóki András. Budapest, FIDESZ, 1992

Tóth Antal: Érdekviszonyok a magyar társadalomban a rendszerváltás után. Budapest, Napvilág Kiadó, 1998

A többpártrendszer kialakulása Magyarországon, 1985-1991. Tanulmánykötet. Szerk. Bihari Mihály. Budapest, Kossuth, 1992

Tőkés Rudolf: A kialkudott forradalom. Gazdasági reform, társadalmi átalakulás és politikai hatalomutódlás, 1957-1990. Budapest, Kossuth, 1998

Tölgyessy Péter: Elégedetlenségek egyensúlya. Budapest, Helikon Kiadó, 1999

Várhegyi Éva: Bankvilág Magyarországon. Helikon Kiadó, 2002

Vásárhelyi Mária: A tárgyalások nyilvánossága és a nyilvánosság tárgyalása. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. kötet. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000

Vásárhelyi Mária: Az ártatlanság kora . Előjáték a rendszerváltáshoz. A TDDSZ és a Liga születésének története. Pozsony, Kalligram, 2008

Voszka Éva: Spontán privatizáció. Kulturtrade, Budapest, 1998

Wéber Attila: A Fidesz-jelenség. Budapest, Napvilág, 1996

Wiener György: A választási törvény keletkezéstörténete (1989) In: Múltunk, 2000, 2.

Wiener György: Választás és rendszerváltás – 1990. In: Földes György–Hubai László (szerk.): Parlamenti választások Magyarországon 1920–2010. Napvilág Kiadó, Budapest, 2010. 305–336. magyar államadósság keletkezése (1973–1989). 2016 penzriport.hu/ – PDF

Wiener György: Választás és rendszerváltás – 1990. In: Földes György–Hubai László (szerk.): Parlamenti választások Magyarországon 1920–2010. Budapest, Napvilág Kiadó, 2010, 305–336.

A szócikkhez felhasznált korabeli újság- és folyóiratcikkek

Alternatívpiaci alternatívák. Szabad Föld, 1989. szeptember 5.

Berkes Erzsébet: Ma van az a holnap. Magyar Nemzet, 1989. december 2.

Bodor Pál: Hogyan kezdődött a „Tőkés-ügy”? Magyar Nemzet, 1989. október 7.

Dunai Péter: Gyorsuló Vremja. Népszabadság, 1986. június 4.

Elek István: Pályázni lehet. Magyarország, 1986. május 11. 23.

Elek István: Pályázni lehet. Magyarország, 1986. május 11. 23.

Fidesz: a türelmi idő lejárt. 168 óra, 1990. szeptember 4. 4–6.

Fidesz: a türelmi idő lejárt. 168 óra, 1990. szeptember 4. 4–6.

Földes András: Az érettségibotrány döntötte meg a kommunizmust. Index.hu 2009. 05. 15

Füzes Oszkár: Az egyezségre. Népszabadság, 1990. május 3.

Füzes Oszkár: Többé nem jöhetnek testvéri tankok. Népszabadság 1989. augusztus 11.

Gorbacsav és Kohl politikai nyilatkozata. Minden állam szabadon dönthet társadalmi rendszeréről. Magyar Nemzet,1989. június 14.

(győri–varga): Független szervezetek megemlékezései. Magyar Nemzet, 1989. március 16

Hariss György: Autóváltás magyar módra. politikaievkonyv.hu/

Havonta tízezren hagyják el az MSZMP-t. Népszabadság, 1989. szeptember 4.

Illyés Elemér: Románia: Értelmiség és sorsvállalás. Romániai helyzetkép 1984-ből. Katolikus Szemle, 1985/1. 76–81.

Káposztás János: Nehezen jön Pestre a hagyma. Népszabadság, 1989. szeptember 23.

Kazettamánia. Magyar Nemzet, 1990. december 3.

Kertész Iván: Tannhäuser. Magyar Nemzet, 1990. március 9.

Kik ülnének a harmadik oldalon? Népszava, 1989. június 2.

Kovács András: A vereség után. Beszélő. beszelo.c3.hu

Kovács Dezső: A kultúra válságágazat. Népszabadság, 1990. június 9.

Kukorelli István: Patthelyzet. Magyar Nemzet 1989. május 20.

Már hegyezik a karókat. 168 óra,1990. március 6.

Mától két hely foglalt a Prága–Budapest járaton. Népszabadság, 1989. augusztus 25.

A megállapodás. Népszabadság, 1989. június 12.

Nyugodt erő - szabad élet. 168 óra, 1990. április 3.

Rege Sándor: Kiszivárogtak a magyar- és matektételek. Népszabadság, 1989. május 17.

RÉGI DAL ÚJ ÉNEKESEKKEL. IHT – magyarul: Magyar Nemzet, 1989. június 10.

Szendrei Lőrinc: Meglopták az érettségit. Magyar Nemzet, 1989. május 17.

Tegyi Enikő: A szakadék szélén. Magyar Nemzet, 1990. július 30.

Tőkés László: Ennyi a „bűnöm…”. 168 óra, 1989. október 24.

Tüntetés Erdélyért a Hősök terén a nemzeti egyetértés szellemében. Magyar Nemzet, 1990. március 21.

(takács): Átmenet és folytonosság. Népszava, 1990. június 5.

Az új Irodalmi Újságtól a Magyar Cserkészig. Magyar Sajtó, 1989/15. 10–11

Uram, maga nem kell nekünk! – Simkó János interjúja Gali Lászlóval. 168 óra, 1990. augusztus 7. 20-21.

V. P. – M. P. – K. G,: A videokazetta-maffia évi másfél milliárdja. Népszabadság, 1990. augusztus 27.

Video ergo sum. Népszabadság, 1990. július 21.

Zalai István: A máltai étlap. Népszabadság, 1989. december 2.

Zalai István: Bush és Gorbacsov közös sajtóértekezlete. Népszabadság, 1989. december 2.

Tematikus bontás

Nemzetközi kérdések, külkapcsolatok

3 Nem tudta vagy nem akarta megakadályozni Gorbacsov a kelet-közép-európai átalakulást?

6 Mi volt az eladósodás szerepe a rendszerváltásban?

17 Hogyan gondolkodott a szovjet vezetés a kelet-közép-európai reformokról?

19 Hogyan alakult ki és mivel járt a „Gorbi-mánia” Nyugaton?

20 Ki engedte át a keletnémet menekülteket a határon?

23 Milyen hatással volt a magyar átmenetre a lengyel példa?

24 Hogyan érvényesült a „dominóelv” a szovjet tábor országaiban? (A bársonyos forradalomtól a berlini fal összeomlásán át a Kárpátok Géniusza bukásáig)

26 Mi volt Tőkés László szerepe a romániai eseményekben, és hogyan vetettek véget a marosvásárhelyi események a magyarországi eufóriának?

29 Milyen jelei voltak a külpolitikai orientációváltásnak a keletnémet menekültek kiengedése előtt?

30 Mit jelent a peresztrojka és a glasznoszty?

32 Miről tárgyalt Grósz Károly Aradon, és miért nem sikerült a magyar–román konfliktus enyhítése?

35 Volt-e a hatalomnak választási lehetősége a lengyel és a kínai út között?

36 Ki „küldte haza” a szovjet csapatokat, avagy mikor járt le a Brezsnyev-doktrína szavatossági ideje?

37 Mi az a „washingtoni konszenzus”; mit diktált az IMF és a Világbank?

38 Kik voltak a fideszes „bikaborjak”, és ki szabadította ki őket Prágából?

42 Siettették vagy inkább lassították volna a nyugati politikusok a változásokat?

51 Mit tépett szét George Bush elnök a Kossuth téri esőben?

65 Málta hozta el Jalta végét?

100 Mit keresett és mit talált Grósz Károly az Egyesült Államokban?

Hatalom és ellenzék; pártok az átalakulásban

4 Mivel nyerte meg a Magyar Demokrata Fórum az első szabad választásokat?

7 Milyen tényezői voltak a rendszer válsága elmélyülésének, és miért tagadta Kádár János a válság tényét?

8 Miféle Társadalmi szerződést javasolt a demokratikus ellenzék Beszélő-köre?

9 Miből lesz a cserebogár – avagy kik és miért alapították meg a Fideszt? / Hány arca volt a Fidesznek?

10 Ellenforradalom, népfelkelés vagy forradalom – milyen szerepe volt az ötvenhatos események átértékelésének az átalakulásban?

11 Kik fogalmazták meg a rendszerváltás programját, és mit tartalmazott?

14 Mely tényezők támogatták a rendszerváltás liberális jellegét, és melyek hatottak ellene?

16 Ki volt az Országgyűlés „rossz szelleme”, és miért nézték az emberek a tévében a parlament közvetítését?

27 Hogyan „torgyánizálódott” a Kisgazdapárt?

31 Miért kísérletezett a demokratikus ellenzék pártalakítás helyett hálózat létrehozásával?

33 Hogyan született meg a tárgyalások előtt az egyesülési és a gyülekezési törvény?

39 Milyen változásokat hozott Németh Miklós kormánya az átmenetben?

40 Miért ment Pozsgay Imre Lakitelekre, és merre haladt a harmadik út?

43 Kik hallgattak a szívükre a választási kampányban?

44 Hányféle ellenzéke volt a Kádár-rendszernek, és milyen volt a viszonyuk egymáshoz?

45 Mit foglalt magában a modellváltás koncepciója, és miért bizonyult illuzórikusnak?

46 Hogyan formálta Antall József kormányképes párttá a Magyar Demokrata Fórumot?

47 Kiknek nem tetszett a Münnich Ferenc utca, és miért nem voltak népszerűbbek a radikális pártok?

48 Volt-e reális esély egy nagykoalícióra?

50 Mit ígértek a liberálisok a választóknak?

52 Mivel járt az antikommunizmus radikalizálódása az 1990-es országgyűlési választásokon?

53 Miért tartottak időközi országgyűlési választásokat 1990-ben, és kik győztek?

54 Mi volt a négyigenes népszavazás, és hogyan rendezte át a pártviszonyokat?

57 Hányfelé töredezett a baloldal a választások idejére?

58 Miért volt sürgős a helyi önkormányzati rendszer létrehozása?

59 Ki nyerte az önkormányzati választásokat, és hogyan lett Demszky Gábor Budapest főpolgármestere?

60 Miért késett Göncz Árpád köztársasági elnöki beiktatása?

66 Mi volt a Dunagate-botrány, és milyen következményekkel járt?

67 Mit hozott az MDF és az SZDSZ paktuma?

68 Hozott-e fordulatot és reformot a Fordulat és reform?

69 Hogyan jutott el Grósz Károly a „fehérterroros” beszédhez, és mi célt szolgált az?

70 Kik szorgalmazták és milyen alapon szervezték újjá a történelmi pártokat?

72 Miért lett az MDF a legerősebb ellenzéki szervezet, és milyen koncepcióval lépett fel a többpártrendszer kialakulása idején?

73 Mikor kelt fel a Nappali Hold?

75 Hogyan lett liberális párt a Szabad Demokraták Szövetsége?

102 Miért nem jutott fontosabb szerephez az Új Márciusi Front?

103 Miért zárták ki az MSZMP-ből a „négyeket”?

104 Miért követelték a reformkörök a platformszabadságot, és mire jutottak vele?

106 Kik vettek részt az utódlási harcban, és hogyan történt Kádár menesztése?

107 Milyen ellenzéki demonstrációkkal szemben lépett fel erőszakkal a rendőrség?

108 Hogyan fogadta el az MSZMP a többpártrendszert, és miért ment bele a szabad választásokba?

109 Kikből állt az MSZMP reformszárnya, és miért nem szakadt szét az állampárt a feloszlató kongresszus előtt?

110 Hová tűnt a hagyományos szociáldemokrácia?

111 Új vagy utódpárt született a Magyar Szocialista Párt megalakulásával?

Tárgyalásos átmenet

1 Melyek voltak a „sarkalatos törvények”?

5 Mit jelentett a konszenzus elve a tárgyalásokon?

12 Kik voltak a „kerekasztal lovagjai”?

13 Miért lett kulcskérdés az államfőválasztás kérdése?

18 Miért következett be szakadás az Ellenzéki Kerekasztal szervezetei között?

22 Legitim volt-e a kerekasztal-tárgyalások alkotmányozása?

25 Mi az a „rózsadombi paktum”?

28 Miért nem vezettek eredményre a gazdasági kerekasztal-tárgyalások?

56 Miért a Munkásőrség, nem pedig az állambiztonsági szolgálat kérdése állt az ellenzéki erők figyelmének középpontjában?

62 Ki kivel és hogyan akart vagy nem akart tárgyalni?

63 Hová tűntek a kommunisták?

64 Hogyan jött létre az Ellenzéki Kerekasztal, és milyen praktikákkal próbálták felbomlasztani?

71 Mely szervezet tárgyalási elképzelései érvényesültek az Ellenzéki Kerekasztal tárgyalásain?

74 Miért lett bonyolult a választási rendszer?

78 Miért lett háromszögletű a Nemzeti Kerekasztal, és hány szintje volt a tárgyalásoknak?

79 Hogyan alakult a tárgyalásos átmenet résztvevői és az Országgyűlés viszonya?

82 Hogyan szabályozták a pártok működését és finanszírozását?

83 Hogyan változtatták meg a Büntető Törvénykönyvet?

92 Hogyan került sor a köztársaság kikiáltására?

94 Kikből alakult meg az első Alkotmánybíróság?

101 Népi Ellenőrzési Bizottság vagy Állami Számvevőszék?

112 Tartozott-e a népre, hogy mi zajlott a tárgyalásokon?

120 Miért nem „tetszettünk forradalmat csinálni”?

Gazdaság és társadalom

15 Milyen hatása volt a nemzeti kérdés nyílt felvetésének a társasalomban?

21 Mitől volt indulatos Kornai János röpirata?

34 Kiket neveztek zöld báróknak?

41 Miért emelkedtek gyorsan az árak?

55 Érzékelhető volt-e az egyházak és a vallásosság szerepének az erősödése?

61 Milyen szerepe volt a Soros Alapítványnak a nyolcvanas évek végi Magyarországon?

76 Voltak-e sztrájkok a rendszerváltás idején, és milyen sztrájktörvény született?

81 Milyen hatása lett a világútlevél bevezetésének?

84 Mikor kötötték meg a Suzuki-szerződést?

85 Miért a „Dunaszaurusz” ügye vitte utcára a legnagyobb tüntető tömegeket?

86 Kik és mit búcsúztattak Kádár János temetésén?

87 Kik és hogyan alapozták meg a médiaháborút?

93 Mi történt az „első szabad március 15-én”?

105 Hogyan jött létre a kétszintű bankrendszer?

113 Miért nem született azonnal átvilágítási törvény, avagy hová lettek a besúgók?

114 Kik voltak az „ejtőernyősök”, és hová „ejtőernyőztek”?

115 Mi volt a spontán privatizáció, és kik voltak a haszonélvezői?

116 Mivel próbálkoztak a régi és az új szakszervezetek?

117 Kik követelték a régi tulajdoni viszonyok helyreállítását?

118 Mikor születtek meg a piacgazdaság bevezetésének „alaptörvényei”?

119 Hogyan vált a rendszerváltás szimbolikus aktusává Nagy Imre és mártírtársai temetése?

Mindennapi élet, kultúra

2 Miről beszélgetett Taki bácsi és Vágási Feri a Szomszédokban?

49 Hogyan került „Egérke” a csúcsra, és ki volt a legdrágább focista – avagy sportnagyhatalom volt-e Magyarország?

77 Miféle kiadványokat árultak az utcai standokon?

80 Változott-e valami a színházi életben?

88 Mi volt a Gorenje-hadművelet?

89 Kik voltak a sztárok, és melyek voltak a slágerek?

90 Milyen botrány támadt 1989-ben az érettségi vizsgák körül?

91 Hogyan alakult át a nyomtatott sajtó a rendszerváltás idején?

95 Mit néztünk a moziban 1989-ben?

96 Mi volt a forrása az első magán-médiabirodalomnak?

97 Miről szólt a címervita?

98 Mitől lett népszerű az MDF-piac?

99 Hogyan kezdődött az autó-rendszerváltás?

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Borító Janković Milán
Borító Prosinger Lívia
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 488 6
HU ISSN 2064-3500

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache License 2.0