DAVID SHEFF

YO
KO

ÉLETRAJZ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
David Sheff: Yoko – A Biography

Copyright © 2025 by David Sheff

Excerpts from song lyrics by Yoko Ono, copyright © Lenono Music.
Used by permission. All rights reserved.

Excerpts from books, poems, and other writings by Yoko Ono, copyright © Yoko Ono.
Used by permission. All rights reserved.

Photographs from the collection of Yoko Ono, copyright © Yoko Ono.
Used by permission. All rights reserved.

Excerpts from the songs “Cold Turkey,” “Beautiful Boy (Darling Boy),” “Dear Yoko” and “Oh Yoko!,” by John Lennon, copyright © Lenono Music.
Used by permission. All rights reserved.

Excerpts from the song “Imagine” by Yoko Ono and John Lennon, copyright © Lenono Music.
Used by permission. All rights reserved.

Photographs by Bob Gruen, copyright © Bob Gruen. Used by permission. All rights reserved.

Excerpts from “The Playboy Interview with John Lennon and Yoko Ono” from Playboy, copyright © 1981 by Playboy.
Used with permission. All rights reserved.

Excerpts from “The Betrayal of John Lennon” from Playboy Magazine, copyright © 1984 by Playboy.
Used with permission. All rights reserved.

Excerpts from All We Are Saying: The Last Major Interview with John Lennon and Yoko

(New York: St. Martin’s Griffin, 2000 and 2020). Interview copyright © 1981 Playboy.

Introduction copyright @ 2020 by David Sheff. Prologue copyright 2000 by David Sheff.

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever. For information, address Simon & Schuster Subsidiary Rights Department, 1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020.

Fotók © Faurschou, Bob Gruen, Sarah Lawrence Archive, Yoko Ono

Hungarian translation © Dési András György, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Borítókép © The Estate of David Gahr

Fordította Dési András György

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Olvasószerkesztő Ungár Péter

A borítót az eredeti alapján készítette Hlatki Dorottya

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Készült 2025-ben a Gyomai Kner Nyomda Zrt.-ben

Felelős vezető Balla László vezérigazgató

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-174-0

Ono Kyokónak és Sean Ono Lennonnak

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

E könyv néhány részlete már megjelent különböző magazinokban, olyan cikkekben, amelyeknek szerzője vagy társszerzője voltam.[1] Közéjük tartozik a John Lennon és Yoko Ono Playboy-interjúja, a John Lennon elárulása, Az éjjel, amikor Steve Jobs megismerte Andy Warholt, a Hogy bírja Yoko Ono (Yoko Ono: How She Is Holding Up) és még mások, valamint egy korábbi kötetem, amelynek az eredeti címe All We Are Saying: The Last Major Interview with John Lennon and Yoko Ono (All We Are Saying: Az utolsó nagy interjú John Lennonnal és Yoko Onóval).

Az évek során e cikkek és más projektek kedvéért jó néhány órányi beszélgetést rögzítettem Yokóval, de egyébként is rengeteget mesélt nekem az életéről és a munkájáról. Ha az itt következőkben nem jelölöm pontosan, hogy egy neki tulajdonított mondat honnan származik, akkor az valamelyik beszélgetésünk részlete.

Néhány tőle idézett mondatot az egyértelműség érdekében javítottam vagy rövidítettem, a Yokóval, Johnnal és másokkal készült interjúkat helyenként szerkesztettem, illetve tömörítettem.

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ

Cut Piece – Vágott darab

BEVEZETÉS

Ocean Child – Az óceán gyermeke

ELSŐ RÉSZ

Above us only sky – Csak az ég felettünk
1933–1966

MÁSODIK RÉSZ

The Ballad of Yoko and John – Yoko és John balladája
1966–1980

HARMADIK RÉSZ

Yoko Only – Csak Yoko
1980–2024

UTÓSZÓ

Everything in the Universe is Unfinished
– Az univerzumban minden befejezetlen

Köszönetnyilvánítás

Képmelléklet

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Cut Piece – Vágott darab

1965. március 21. estéjén zsúfolásig megtelt a New York-i Carnegie Hall. A közönség egy Yoko Ono nevű művész kedvéért gyűlt össze, aki a nemzetközi avantgárd képzőművészet és zene egyik új, egyre sikeresebb alkotója volt.

Yoko felment a színpadra, és szeiza pózban helyezkedett el: maga alá húzta a lábát. Japánban a szeiza – a „szabályos ülés” – ünnepélyes testtartás, ami tiszteletadást fejez ki.

Harminckét éves volt, hosszú fekete haját oldalt elválasztva, hátul lelógó kontyba kötötte. Tetőtől talpig feketét viselt. A színpad üres maradt, csak egy olló feküdt előtte a földön.

A Vágott darab (Cut Piece) című művét adta elő. A közönség tagjai egyenként felmehettek a színpadra, és levághattak egy darabot a ruhájából. Az emberek eleinte félénken és udvariasan léptek oda hozzá és vették a kezükbe az ollót. A ruha ujjából, a nyakrészéből, a pulóver és a szoknya szegélyéből vagdostak kis darabokat.

De egy jelen lévő művész és filmes, Eleanor Antin emlékei szerint „a hangulat elkomorult, és egyre kellemetlenebbé vált. Jó néhány fiatalember… nagy darabokat kezdett kikanyarítani a szoknyájából meg a pulóveréből úgy, hogy már kilátszott a melltartója, és miután megtették, amiért jöttek, újra beálltak a sorba. Megállás nélkül röhögtek. Emlékszem, hogy Carolee Schneemann [a művész] odament valamelyikükhöz, és megpofozta, de a srác egyáltalán nem zavartatta magát. Neki Yoko kellett – a felajánlkozott áldozat.”[1]

Jött egy férfi, és Yoko fölött állva elgondolkozott, nem tudta eldönteni, hol vágjon. „Nagyon kényes kérdés – mondta. – Nem fog gyorsan menni.”[2] Először elvágta a kombinéját, vagyis látni engedte a melltartóját, és levágta a melltartó pántját is. Valaki a nézők között azt mondta, hogy „ez már egy kicsit sok”. Egy nő pedig rákiabált: „Az isten szerelmére, ne legyen már ilyen görény!” Yoko szemén látszott, hogy ő is össze van zavarodva.

„Yoko tett egy apró mozdulatot oldalra, és a függöny abban a pillanatban, még mielőtt a melle lemeztelenedett volna, lehullt. Az előadás véget ért”[3] – idézte fel Antin.

1964-ben Kiotóban, a Vágott darab premierjén egy férfi eljátszotta, hogy megszúrja Yokót. Egy évvel a New York-i előadás után Londonban is színpadra került a produkció, ahol egy csapat ragadozó férfi sietett előre, és alig néhány percen belül lenyiszálták a művészről a ruháját meg a fehérneműjét, aki meztelenül maradt a reflektorfényben.

Schneemann később így vélekedett: „Nagyon veszélyes darab volt, főleg az első időszakban, amikor még senki sem érzett feminista jelenlétet vagy korlátot… Gusztustalan hangulat uralkodott, és Yoko ezeket a nagyon sötét késztetéseket hívta ki maga ellen egy nagyon kiszolgáltatott helyzetben – és éppen ebben rejlett a mű kiradírozhatatlan ereje.”[4]

2020-ban, több mint egy fél évszázaddal az első előadása után a The New York Times a „második világháború utáni amerikai protest-művészet huszonöt legfontosabb produkciója egyikének”[5] nevezte a Vágott darabot.

Yoko sok másik művének a partitúrája is tulajdonképpen feladatokat ad, az előadáshoz szolgáló költői instrukciókból áll. Előfordult, hogy ő maga játszotta el a darabokat, de a „befejezetlen” művekre vonatkozó utasításokat bárki végigviheti, és néhánynak, többek között a Vágott darabnak, a néző vagy a hallgató is nélkülözhetetlen része. Amikor az alkotó bevonja a nézőt a műalkotás létrejöttébe, akkor magát a művészet alapját jelentő elképzelést kérdőjelezi meg. Azokban az években szinte az összes médiumban dolgozó összes művész befejezett művekkel jelentkezett, és ez egyformán vonatkozott képekre, tárgyakra, színdarabokra, versekre vagy szimfóniákra is, Yoko forgatókönyvei viszont arra szólították fel a nézőt, hogy valóságosan vagy gondolatban egészítse ki őket. A Repülő darabot (Fly Piece) egyetlen egyszavas instrukció kísérte, „repülj”, és bárki felmehetett a színpadra, hogy létrákról leugorva „repüljön” – vagy fejben tegye meg ugyanezt. A Suttogó darab (Whisper Piece) az emberi kommunikáció törékenységéről szólt, miközben a fülbesúgós gyerekjátékot játszatta a nézőkkel. A Zsák darab (Bag Piece) azt írta elő a résztvevőknek, hogy másszanak bele egy ruhazsákba, amelyben aztán azt csináltak, amit akartak, levetkőzhettek, táncolhattak, meditálhattak, vagy akár alhattak is egy jót. Yoko véleménye szerint „mindannyian benne vagyunk egy zsákban. A lényeg a zsák külsejében, a mozgásában volt: hogy mennyit látunk egy emberből. Odabenn talán sok minden történik. Vagy talán semmi sem.”[6] A Föld darab (Earth Piece), amely 1963-ban született, megtévesztően egyszerű szöveges kiegészítést kapott: „Hallgasd, ahogy forog a Föld!” Kérem az olvasót, próbálja ki! Tegye le a könyvet, és hallgasson meg egy Ono-szerzeményt: füleljen, és élvezze a Föld forgásának a hangját.

„Yoko azzal a forradalmi elképzeléssel dolgozott, hogy a művészet legfőképpen a befogadó fejében történik, és az ő művei valóban ott mutatkoznak meg”[7] – mondta Laurie Anderson. Reiko Tomii művészettörténész és kurátor ehhez még ennyit tett hozzá: „Yoko konceptuális művész, aki szerint »ahhoz, hogy az ember művészetet hozzon létre, nincs szükség se tárgyakra, se anyagokra«. Igazából csak egy agy kell hozzá. Az ember fejben is megalkothat egy festményt. Gondolatban is megvalósíthat egy eseményt.”[8] Ez újfajta elképzelés arról, hogy mi lehet művészet, és ki alkothat műtárgyakat.

Yoko húszévesen hozta létre legelső képzeletgyakorlatát, de a módszer gyökerei egészen a gyerekkoráig vezetnek vissza. Tokióban született, a Jaszuda dinasztia tagjaként, amely a japán üzleti világ egyik legtehetősebb és legbefolyásosabb családja volt. Yoko kivételes körülmények között töltötte a gyerekkorát: szolgák, elitiskolák, fényűző nyári és téli otthonok álltak a rendelkezésére – amíg közbe nem szólt a háború.

1945. március 9. éjszakáján, amikor a kislány még csak tizenkét éves volt, az Egyesült Államok 1665 tonna gyújtóbombát dobott le Tokióra. A város jó része kigyulladt, és legalább százezer ember meghalt a támadás során. Yoko apja ekkor Hanoiban tartózkodott, az anyja és a testvérei pedig a házuk kertje alá épített óvóhelyen húzták meg magukat. Ő viszont lázas betegen feküdt, és nem merték kivinni a szobájából.[9] Végignézte, ahogy hullanak a bombák, hallotta a süvítésüket, látta a robbantásokat, érezte a meg-megremegő földet – a szeme előtt égett a város.

Az anyja úgy döntött, hogy a Nagano prefektúra egyik falujába menekíti a családját, ahol vásárolt egy kis házat. Még be sem fejeződött az építkezés, a tető csak félig készült el. A pénz értéktelenné vált, élelmiszerhiány alakult ki.

Yoko az öccsével, Keiszukéval (Keijel) érkezett, és felelősséget érzett a kisfiúért. „Éheztünk,[10] és az öcsém nagyon szomorúnak látszott. Emlékszem, arra gondoltam, »miért nem eszünk valami olyasmit, amitől jobb kedvünk lesz?«. Úgyhogy megkérdeztem: »Mi lenne, ha fagyival kezdenénk?« Hanyatt feküdtünk a házban, egy lyukon keresztül kiláttunk az égre, kitalált ételsorokat meséltünk egymásnak, és a képzeletünk erejére támaszkodva maradtunk életben.”[11]

„Fejben főztünk magunknak; elképzeltük az ételeket – erősítette meg a beszámolót Kei. – Ez volt a nővérem első konceptuális műalkotása.”[12]

A Vágott darab minden embernek mást jelentett. Sokan a nők kiszolgáltatottságáról, a feléjük irányuló erőszakról szóló feminista műnek látták.

„A Vágott darab az egyik leghátborzongatóbb, leginkább lenyűgöző hatású feminista performance-ként kanonizálódott, mert meggyőzően közvetíti azt a tömérdek nő számára ismerős élettapasztalatot, amely szerint igen sokan feljogosítva érzik magukat arra, hogy hatást gyakoroljanak mások testére.”[13] – vélekedik Zoë Lescaze kritikus.

Az alkotó azonban nem volt hajlandó egy bizonyos magyarázatra szűkíteni a Vágott darab lehetséges interpretációit. Hiszen épp ez a befejezetlen műalkotás lényege. Ő megalkotja, a közönség pedig életre kelti. Az előadás pillanatában továbbadja a szellemi termékét, másra bízza, ahogy a ruháját is másra bízta a Vágott darab előadása során. Az válik a gazdájává, aki elfogadja, és olyan értelmet tulajdonít neki, amilyet akar, vagy ha úgy akarja, nem foglalkozik az értelmezésével.

Yoko később mégis az adakozás erejét feltáró spirituális tettként jellemezte a Vágott darabot, amelyet a Buddha egyik inkarnációjáról szóló történet ihletett, aki mindenét elajándékozta, és megvilágosodott. Máskor viszont azt mondta, hogy a kiszolgáltatottságot és bizalmat akarta a középpontba állítani, miközben békét kért. Az előadás során szerzett tapasztalatairól ezt jegyezte fel: „Valahogy úgy éreztem magam, mintha imádkoznék. De azt is éreztem, hogy tudatosan feláldozom magam.”[14] Egy másik alkalommal így nyilatkozott: „Amikor a Vágott darabot adom elő, transzba esem, hogy ne féljek túlságosan.”[15] Azt is elismerte, hogy néha elszánt közönye sem segített, és egész testében remegett. A nézők nem látták rajta a félelmet, világéletében ügyesen rejtegette az érzéseit, és magabiztosságot sugárzott, hiszen már gyerekkorában is így kellett tennie: amikor az ágyából nézte végig Tokió lángjait.

BEVEZETÉS

Ocean Child – Az óceán gyermeke

Több ezer könyv és cikk született már John Lennonról és a Beatlesről, amelyekben Yoko Ono általában a groteszk vagy érdekes furcsaság, sőt sok esetben a főgonosz szerepét kapja – ő a kifürkészhetetlen csábító, a manipulatív szélhámos, a hamisan nyávogó csaló, aki megbűvölte Lennont, és ezzel tönkretette minden idők legnagyobb együttesét. A Lennon/Beatles sagánál kevés izgalmasabb történet létezik, de Yoko része eltűnik az együttes hatalmas árnyéka mögött, és a vérlázító nőgyűlölet és rasszizmus csak tovább nehezíti a tisztánlátást.

Yoko akkor ismerte meg Johnt, amikor a férfi példa nélküli hírneve csúcsán állt. John egyszer azt mondta, hogy a Beatles népszerűbb Jézusnál. Alig túlzott.

John akkor ismerte meg Yokót, amikor az már szintén szert tett némi hírnévre, amely persze szinte észrevehetetlen maradt a Beatles sikerei mellett, de azért egyre feljebb jutott a nemzetközi avantgárd művészeti világ ranglétráján. Ők lettek „John és Yoko”, ezzel pedig Yoko a világ leghíresebb párosának egyik fele: együtt voltak zenészek, művészek és a béke ügyéért harcoló békeharcosok. „A rock ’n’ roll csodálatos és titokzatos hercege járogat… ezzel a furcsa, távol-keleti nővel”[1] – ahogy Lennon maga jellemezte, amit a világ belőle és a „nőjéből” láthatott.

Yoko besározása azon nyomban elkezdődött. A rajongók az Apple, a Beatles londoni főhadiszállása előtt virrasztottak, és amikor megjelent, azt kiabálták neki, hogy menjen haza. „Ronda japcsinak”[2] nevezték.

Rasszista és szexista megjegyzések érték a sajtó, a rajongók, a Beatles köre és az együttes többi tagja részéről is. Klaus Voormann zenész és képzőművész, a csapat barátja és munkatársa mesélte nekem, hogy „azok a férfiak, akik fenyegetve érezték magukat miatta – márpedig jó néhányan voltak ilyenek –, a háta mögött egyszerűen úgy emlegették: a kurva”[3]. John a hangstúdióba is magával vitte Yokót, amikor a Beatles dolgozott, és 2021-ben egy Terry Grossnak adott interjú során Paul McCartney is beismerte a történteket: „Nem voltunk túl lelkesek, azt kérdeztük, »ez meg ki? És miért ül az erősítőmön?«.”[4] Dick Cavett televíziós műsorvezető szerint Yoko az 1970-es évek elejére „Windsor hercegnéje óta az egyik legtöbbet vitatott hölgy lett”[5]. Ray Connolly nemrégiben szintén a Buckingham palotával vont párhuzamot: „Ahogy Meghan Markle-lal bántak, miután Harry herceg párja lett, az semmi ahhoz a gyűlölethez képest, amit Yoko kapott, amikor összejött Johnnal.”[6]

A saját életének és munkájának részleteit lényegtelennek ítélték, kizárólag az tűnt fontosnak, milyen hatást gyakorol Lennonra és az együttesre: ő maga nem számított. Ennek eredményeképpen a legtöbb ember annak az agyonhasznált, szenzációhajhász és részben kitalált történetnek az alapján szerezte róla a benyomásait, amely akkor született, amikor megismerte Johnt, és a gyilkosság pillanatában le is zárult, márpedig ez a több mint kilencven leélt esztendejéből alig több mint tizennégy évről szól.

Yoko története Tokióban kezdődött. A családja anyagi helyzete kivételes körülményeket biztosított számára, de közben érzelmileg elhanyagolt maradt, a szülei ridegen és elutasítóan viselkedtek vele. És nemcsak ők voltak érzelmileg elérhetetlenek, de más gyerekektől is elszigetelték a lányukat. Arra tanították, hogy túl jó a társaihoz képest, és a többiek csak kihasználnák. Yoko szeretetre, bensőséges kapcsolatokra vágyott, de e szükségleteit fiatalkorában soha nem elégíthette ki, válaszképpen pedig falat húzott maga és a világ közé. Távolságtartó természetét később sokszor önteltségnek látták, pedig valójában a mélyre temetett vágyait és a szomorúságát álcázta vele.

Yoko személyes és alkotó életének nagy része a szülei nemtörődömségére és az átélt traumákra adott egyértelmű válasz. Nyolcéves volt, amikor 1941-ben kitört a háború. Tizenkét évesen élte át Tokió bombázásának és felégetésének szörnyűségeit, és a traumák sora még akkor sem ért véget, amikor a család a fővárosból falura menekült, ahol könyörögnie kellett az ételért, és csak csereberével szerezhette meg a napi betevőjét. Amikor visszatértek Tokióba, csupán romokat találtak.

Japánban és Amerikában nevelkedett, így kettészakadt, Keleten és Nyugaton is elidegenedett az őt körülvevő világtól. Exkluzív iskolákba járt, amelyekben kiváló eredményeket ért el, de szorongott, depressziós és magányos volt. Kamaszkorában öngyilkosságot kísérelt meg. Végül a képzeletében és a művészetben talált menedékre.

Tokióban és New Yorkban járt egyetemre, de mindkét helyen félbeszakította tanulmányait. Greenwich Village-be költözött, ahol közreműködött annak a forradalomnak a kirobbantásában, amely az alkotás folyamatát és a művészet befogadását egyaránt megváltoztatta. „Egyáltalán nem akarta egyetlen művészeti formára korlátozni magát” – jellemezte őt Hans Ulrich Obrist kurátor, kritikus és történész. „Festő, költő, szobrász, filmes, építész és író is, így viszont egyik közösségbe sem fogadták be. Még az avantgárdon belül is ellenállásba ütközött.”[7] Énekesként – amikor a hangját jajgató hangszerré változtatta – az avantgárd világot is megosztotta; disszonáns nyögdécselésével és sikoltozásával a fájdalom legmélyére ereszkedett és az eksztázis magaslataiba emelkedett: szerzett néhány rajongót, de a többség rosszallással hallgatta.

A közönség kegyeit kereső első próbálkozásainak kudarca (és egy újabb öngyilkossági kísérlet) után egyre több elismerést szerzett a munkájával New Yorkban és Londonban, ahol 1966-ban megismerkedett John Lennonnal. És bár tény, hogy a férfi ekkor népszerűsége csúcsán állt, mégis Yoko volt az a művész, akinek az alkotásait Lennon elment megnézni. „Hallottam valakitől egy »eseményről«, amelyen egy Amerikából érkezett japán avantgárd művész lép fel” – mesélte később. „Nagy újdonság volt. Fekete zsákokkal készült valamire, én meg azt gondoltam, biztosan szexről lesz szó: művészkedő orgiázásról. Szuper! Furcsa és merész volt, az igaz, de nem úgy, ahogyan eredetileg elképzeltem.”[8]

Yoko tudatosan provokált a munkáival, amit Lennon izgalmasnak talált. A saját közönsége általában el is várta, hogy provokálják, azonban a fősodorbeli közönséget, amely a Beatlesen keresztül talált rá, feldühítette. Yoko és John megismerkedésének évében a Beatles olyan popszámokkal került a listák élére, mint a Paperback Writer és a Yellow Submarine. Yoko viszont disszonánsan nyögdécselt vagy sikoltozott a színpadon, és nagy fekete zsákokba tessékelte az embereket. Bemutatta a No. 4. (Fenekek) (No. 4 – Bottoms) című filmjét, amelyben kizárólag meztelen fenekek látszottak.

John nagyon rossz hangulatban volt akkoriban – úgy érezte, megfullad a Beatlesben, csapdába esett, és a házassága is boldogtalan volt –, de elbűvölte a Yoko munkáiból áradó könnyed humor, és meghatották a mélységei. Egyszer azt mondta, hogy szerinte Yoko olyan hatásosan – olyan tisztán – fejezi ki magát, hogy azt sokan el sem tudják viselni. „Ezért nem fogadták el Van Goghot sem” – jelentette ki. „Annyira valóságos, hogy az már fáj.”[9]

Egymásba szerettek, és John lett Yoko leghűségesebb szövetségese, barátja és munkatársa. Yoko is úgy érezte, hogy megtalálta a másik felét. Olyan boldogságban kezdett reménykedni, amelyet korábban lehetetlennek hitt. Az a fajta szerelem és szoros kötődés ugyanis, amelyet Johnnal élt át, addig elkerülte. Végre biztonságban érezte magát, nem gyötörte tovább a reménytelenség és a magány. Így aztán alaposan meglepődött, amikor a sajtó és a nyilvánosság felhánytorgatta neki a kapcsolatukat, amikor pedig felbomlott a Beatles, őt hibáztatták ezért, miközben pocskondiázták.

A nyilvánosan elhangzó vádak sok fájdalmat okoztak neki, ezért megpróbált csak azzal törődni, ami igazán fontos volt számára: a művészettel, a zenével, az aktivizmussal és a férjével. Több mint egy évtized telt közös és saját művek létrehozásával, és amit egyedül vagy Johnnal együtt alkotott, azon mind nyomot hagytak a vágyak beteljesítésével és a pozitív érzések fontosságával kapcsolatos elképzelései. Az Imagine és a Give Peace a Chance című dalokat az ő művészete és gondolkodásmódja ihlette. A legtöbb békekampányuk is a művészetről és aktivizmusról vallott nézeteiben gyökerezett. A híres ágybanfekvő-akcióról John azt mondta, „az a békeesemény, amit a világ elé tártunk, egyszerűen Yoko ötlete volt”[10].

Felelőtlen, vicces, mélyenszántó és lelkesítő események létrehozásában is együttműködtek, legyen szó akár zenéről, művészetről vagy politikáról – vagy nemritkán ezek kombinációjáról –, és minden valószínűség szerint Yoko és John lett a földkerekség leghíresebb szerelmespárja. Egy rövid időre szakítottak, ezt John „elvesztegetett hétvégének” nevezte, de aztán újra összejöttek, és még szorosabban kapaszkodtak egymásba, mint azelőtt. 1975-ben megszületett a gyerekük, Sean Taro Ono Lennon, és a 70-es évek második felében Yoko életének legboldogabb szakasza következett.

Azután jött a gyilkosság, amely megrázta a világot. A munkásosztályból származó hős meghalt. Yoko, aki ott volt a szerelme mellett, szívből szenvedett.

A merénylet azt bizonyította számára, hogy végig tévedett: a világ nem biztonságos hely.

A szörnyű trauma csak a kezdetet jelentette. A John halálát követő időszakban elárulták, kirabolták, megzsarolták és életveszélyesen megfenyegették. Barbara Graustark újságírónő, aki 1980-ban a Newsweek számára készített interjút Yokóval és Johnnal, majd később a The New York Timesnál több Yokóról szóló cikk létrejöttében is közreműködött, így emlékezett vissza erre a korszakra: „Nagyon szerette volna folytatni a művészi pályáját, folytatni akarta az életét Seannal, de állandóan arra emlékeztették, hogy »talán te leszel a következő. Valaki rád vadászik«.”[11]

Yoko a legnehezebb pillanatokban sem hagyott fel a munkával. A gyilkosság után rendkívül sikeresen igyekezett megőrizni John örökségét, nem engedte, hogy a világ megfeledkezzen róla. Bár művészi kísérleteit mindig felül fogja írni mindaz, amit az elhunyt sztárral közösen hozott létre, ő egyedül is folytatta, és új alkotói korszakába lépett. Miközben tovább élt az a legenda, amely szerint miatta bomlott fel a Beatles, ezzel párhuzamosan egy másik narratíva is született, amely átformálta a megunt, szexista változatot.

Művészek, zenészek, kritikusok és művészettörténészek hosszú sora ismerte el Yokót mint területük forradalmi alkotóját. Az újraértékelés a képzőművészetben kezdődött. 2000 óta a legnagyobb múzeumok szerveztek retrospektív kiállítást a munkáiból. A 2009-es velencei biennálén pedig átvehette az életművét elismerő Arany Oroszlán-díjat is. Jonathan Jones műkritikus a bilbaói Guggenheim múzeum 2014-es kiállítása kapcsán tette fel a költői kérdést: „Létezik olyan kortárs művészeti stílus, amelynek Yoko nem úttörője?”[12] Az eddigi legátfogóbb életmű-kiállítás kilencvenegy éves korában, 2024-ben nyílt a londoni Tate Modernben Yoko Ono: A tudat zenéje (Yoko Ono: Music of the Mind) címmel. A Financial Times kritikájának főcíme szerint „A konceptuális művészet úttörője megkapja, ami jár neki!”[13]

Yoko zenéjét szintén átértékelték. Újra kiadták korai lemezeit, és ekkor már ünnepelték az egykor megkritizált vagy észre sem vett zenéket. A legkülönbözőbb muzsikusok méltatták. Kurt Cobain az „első női punk rocker”[14] címet adományozta neki. Pete Townshend pedig így jellemezte: „Ő volt az első művészterrorista, aki a mély erkölcsiséget konfrontációval és meghökkentéssel kombinálta.”[15] 2020-ban Miley Cyrus popénekesnő levelet kapott Yokótól, mire ő a vállára tetováltatott belőle egy mondatot és az aláírást.[16] Kim Gordon így foglalta mindezt össze: „Yoko még ma is az egyik legradikálisabb zenész. Jócskán megelőzi a korát.”[17]

A 2000-es években Yoko dalainak a remixeit rendszeresen játszották a klubokban és a bárokban, és miután tizenkét száma jutott a csúcsra a Billboard Dance Club listáján, a The New York Times neo-diszkókirálynőnek nevezte.[18] Végül összesen tizenhárom No. 1. dance-slágere volt.

Közben folyton újabb zenéket szerzett, és a legmerészebb művészekkel dolgozott együtt. Gordon, Patti Smith, Thurston Moore, Laurie Anderson, Lady Gaga és RZA is elismerte a hatását. „Az embereket a Beatles érdekelte, de közben Yoko a kísérleti zene határvidékén járt John Cage-dzsel meg a hozzá hasonlókkal, és komponált: ezek a gyönyörű, földöntúli számok egyúttal vadak is, és a vádlottak padjára ültetik a háborút meg az embertelenséget” – mondta erről David Byrne.”[19]

Lassanként az élete során folytatott politikai tevékenységét is más szemmel kezdték nézni. A fegyveres erőszak, az éhezés, a nukleáris fegyverkezés elleni harc befolyásos közreműködője volt, ráirányította a figyelmet a nők bántalmazására, és igyekezett véget vetni neki. Folyamatosan emlékeztetett az AIDS és más betegségek terjedésére, és adományokat gyűjtött a kezelésükre. Világéletében szenvedélyes környezetvédőként, a természet szerelmeseként ismerték. Leginkább a béke érdekében tett erőfeszítéseit méltányolták, hiszen több mint fél évszázadon keresztül tartott előadásokat, énekelt, szervezett plakátkampányokat, készített filmeket, installációkat, vezetett tiltakozásokat, írt és így tovább. A Magnetic magazinban Rich Thomas azt írta: „Bono előtt már volt Ono.”[20]

A feminizmus korai harcosaként is elismerik. Gyújtó hatású feminista műveket hozott létre, ezek közé tartozik a sokat vitatott Vágott anyag, a Légy (Fly) című film és a Felkelés (Arising), egy interaktív mű, amelyben azzal a kéréssel fordult a világ összes nőjéhez, hogy írjanak neki a saját szenvedésükről. A dalai, például a Woman Power, a Sisters, O Sisters vagy az Angry Young Woman feminista himnusszá váltak. A Feeling the Space című albumának is a nők felszabadítása a központi témája. Az elmúlt évtizedekben számtalan nőt ihletett meg. Cyndi Lauper egyszer azt nyilatkozta, hogy tizenhat éves korában Yokónak köszönhetően ismerte fel, hogyan bánik a nőkkel a társadalom. „Kitört abból a rohadt keretből, ami meghatározta, hogy mit tehet egy művész, és meddig mehet el egy nő. Szexi volt, vad, és nem félt kifejezni magát. Megmutatta, hogyan kell kisétálnom onnan, ahol azt mondják nekem, Majd jön valaki, és rendbe rak. Azt üzente, nincs baj azzal, ha az vagy, aki vagy – aki voltam.”[21]

Végül gondolkodóként is átértékelték. Amikor 1980-ban interjút készítettem Johnnal, ő azt mondta, „Yoko a tanár, és én vagyok a diák. Én vagyok a híres, nekem kellene tudnom mindent, de ő a tanárom. Amit tudok, az mind tőle származik, bassza meg.”[22] Egyre többen kezdték azért becsülni, amit John „egy másik világból hozott bölcsességnek” nevezett. „Yoko a nyugati és keleti értelemben vett posztmiszticizmus hibridjéből származik” – vélekedett DJ Spooky (Paul D. Miller). „Igazi sámán. A sámán transzcendentális figura, aki az ember vezetője lehet, amikor átél valamit. Én ilyennek látom őt.”[23]

Yoko sokat szenvedett, de az öröm sem kerülte el. A művészetet aktivizmussal vegyítette, és arra hívta fel az egyént, hogy vállaljon felelősséget az általános békéért. Az üzenete egyértelmű és változatlan: az emberi szenvedés univerzális, de legyőzhető. Ha összefogunk, megváltoztathatjuk a világot.

1980-ban huszonnégy éves kezdő újságíró voltam, amikor különleges feladatot kaptam: interjút kellett készítenem a Playboy számára Yokóval és Johnnal. Csak rá kellett vennem őket. Táviratban kértem tőlük találkozót, válaszképpen Yoko asszisztense felhívott, hogy megkérdezze, hol és mikor születtem. Az interjú ezek szerint attól függött, hogy Yoko mit olvas ki az asztrológiai és numerológiai táblázataiból.

Úgy tűnik, a csillagok és a számok nekem kedveztek. Az asszisztens másnap újra telefonált, és közölte, hogy Yoko átgondolta, és elfogadja a kérésemet, így Los Angelesből New Yorkba repültem. Az utasításainak megfelelően rögtön az Upper West Side-ra, a Dakota-házhoz mentem.

A sokat látott neogótikus épület azért kapta ezt a nevet, mert az 1880-as évek elején, amikor felépült, New York City belsejéből nézve az Upper West Side nagyon távolinak tűnt – majdnem annyira, mint a dakoták területe. 1980-ban viszont a Central Park Westnek a Seventy-Secondtól a Seventy-Third Streetig terjedő tömbjét uraló ház már arról volt híres, hogy Roman Polanski ott forgatta a Rosemary gyermekét, és sok híres lakója volt, köztük Lauren Bacall, Rudolf Nurejev, Leonard Bernstein, valamint a leghíresebb, Yoko és John, akik több lakást is birtokoltak az épületben. Köztük a hatodik emeleten elhelyezkedő rezidenciát, ahová fáradt, zötyögve haladó lift vitt fel, benne az utasait figyelő hírhedt szörnyfejjel. A földszinten kapott helyet a Studio One, Yoko irodája, valamint ugyancsak ott volt egy másik lakás, amelyet nagyjából gardróbként használtak. Elton John, a pár jó barátja, Sean keresztapja egyszer vicces üdvözlőlapot küldött nekik, amelyen az Imagine-t parodizálta:[24]

Képzelj csak el hat lakást,
nem is olyan nehéz, ugye?
Az egyikben sok szőrmekabát,
egy másik meg cipőkkel van tele.

Miután keresztülmentem a ház hallján, a Studio One-ban találtam magam. Áthaladtam a külső irodán, majd titokzatos címkékkel – például APPLE, PALM BEACH és HOLSTEIN TEHENEK – ellátott iratrendező szekrények sora előtt haladtam el, amelyeknek a tetejét csak létráról lehetett elérni. De néhány könyvespolc is állt mellettük, a falról bekeretezett plakátok és fotók lógtak, valamint egy óra, amely tíz percet késett. Rám szóltak, hogy vegyem le a cipőmet, és így kísértek be Yoko belső irodájába.

Yoko nagyjából 150 centiméter magas lehet. „Jó érzés, ha az ember megőrzi magát kicsinek, mint egy rizsszem… tedd magad eldobhatóvá, mint a papír” – írta egyszer.[25] Fekete haját hátul copfba fogta. Még a benti halvány fényben is sötét, oldalról is védő napszemüveget viselt. Elegáns Nat Sherman cigarettát szívott.

„Nagyon erős számaid vannak” – kezdte rögtön, és beleszívott a cigarettájába. „Harmonizálnak Johnéval.” Egy asszisztens pörkölt gallyteát hozott.

Körülnéztem a szobában. Yoko belső szentélyét fehér szőnyeggel, fehér dívánnyal, fehér székekkel és egy pálmafa fehér szobrával rendezték be. Egy keretre feszített rizspapírból készült, úgynevezett sódzsi ajtó és egy zongora egészítette ki a berendezést. A falakat fa borította, és kis üvegtárolók álltak mindenütt, amelyek egyiptomi leleteket, például egy elszürkült koponyát vagy egy arany mellvértet őriztek. A vállig érő hajú John és Sean portréja lógott a falon. Egy kovácsoltvas-keretes üveg dohányzóasztalon elefántcsont- és jádeberakású tölgyfadoboz pihent. Az asztal alatti számszeríj köré aranykígyó tekeredett. A plafonra trükkös, megtévesztő eget festettek, amit trompe l’oeil-nek hívnak.

Yoko elmesélte legújabb, Johnnal közös tervét. Olyan albumot – vagy valószínűbb, hogy kettőt – képzeltek el, amely „dialógussá válik: a dalokat felváltva éneklik, vagyis egymáshoz beszélnek, és így mondanak el egy közös történetet”.

Amikor kérdezgetni kezdett, felvázoltam az interjú tervét. Megpróbáltam rábeszélni, hogy vegyen részt benne, és vittem neki néhány korábbi Playboyt, bennük a Martin Luther King Jr.-ral, Albert Schweitzerrel, Bob Dylannel és Jimmy Carterrel készült beszélgetést. Átlapozta őket. „A Carter típusú emberek csak az országuk nevében nyilatkoznak” – jelentette ki végül. „John és én az egész világot képviseljük.”[26]

Elmondta, hogy mit olvasott ki számomra a csillagok állásából. Azt a következtetést vonta le, hogy „ez egy nagyon fontos időpont számodra”,[27] és beleegyezett a folytatásba: „Ez a beszélgetés végül többet fog jelenteni, mint amennyit most megértesz belőle.” Azután elbocsátott.

Arra kért, hívjam fel másnap, én így is tettem, ő pedig délre a Dakota-házba hívott. Amikor odaértem, csak egy üzenetet találtam: ő és John egy közeli kávéházban várnak.

Manapság az újságírók hálásak lehetnek, ha egy vagy esetleg két órát kapnak egy film- vagy popsztártól, de 1980 szeptemberében én majdnem három hetet töltöttem Yokóval és Johnnal. Általában reggeltől késő estig velük maradtam a lakásukban, Yoko irodájában, kávéházakban és éttermekben, limuzinok hátsó ülésén vagy egy hangstúdióban. Sétáltunk az Upper West Side utcáin, és mindenfelé a Central Parkban. Beszélgettem velük együtt és külön-külön is. Soha nem mondták valamire, hogy ez ne kerüljön bele a cikkbe. Gyengéden bántak egymással, John szeretettel cukkolta a párját, ilyenkor Yoko a szemét forgatta.

Az interjú befejezése után megírtam a cikket, és visszatértem Kaliforniába. A magazin december elején került ki a standokra, de a szerkesztőm már elküldött egy előzetes példányt a Dakota-házba, és Yoko december 7-én, egy vasárnap reggel felhívott Los Angelesben. Pár mondatot hagyott az üzenetrögzítőmön. Amikor visszahívtam, felvették a kagylót, de senki sem szólt bele. Tudtam, hogy John ritkán veszi fel, és amikor egy füttyentést hallottam a vonal túlsó végéről, biztosra vettem, hogy ő az. Beszélgettünk kicsit, azután Yoko jelentkezett be egy másik mellékállomásról. Elégedettek voltak a róluk szóló írással. Yoko újra elmondta, hogy szerinte ez nagyon fontos. Vagy fél órán át fecsegtünk, és megbeszéltük, hogy ha újra New Yorkban járok, találkozunk. Még amikor együtt voltunk, hármasban sorra vettük az albumaikat, minden dal sorra került, kielemeztük az eredetüket és a jelentésüket – Johnnak a Beatlesszel készült számait, valamint a későbbi közös és szóló szerzeményeiket –, és szerettem volna folytatni a megkezdett szemlét, hisz nem jutottunk a dalok végére. Azután elbúcsúztunk.

Másnap otthon néztem az esti futballközvetítést. A kommentátor, Howard Cosell megszakította a műsort, hogy bejelentse: John Lennont agyonlőtték.

[1] Ahogy fentebb már említettem, e könyv egyes részletei korábban az alábbi cikkekben és könyvekben jelentek meg: David Sheff: The Playboy Interview with John Lennon and Yoko Ono. Playboy, 1981. január; Vicki Sheff és David Sheff: The Betrayal of John Lennon. Playboy, 1984. március; David Sheff: The Night Steve Jobs Met Andy Warhol. Playboy, 2012. január–február; David Sheff: Yoko Ono: How She Is Holding Up. People, 1981. január12., https://people.com/archive/cover-story-checking-in-with-yoko-vol-15-no-1/, utolsó letöltés 2025. május 1.; David Sheff: Yoko and Sean: Starting Over. People, 1982. december 13., https://people.com/archive/cover-story-yoko-and-sean-starting-over-vol-18-no-24/, utolsó letöltés 2025. május 1.; David Sheff: All We Are Saying: The Last Major Interview with John Lennon and Yoko Ono, javított kiadás. St. Martin’s Griffin, New York, 2020. Az interjú korábban itt is megjelent: The Playboy Interviews with John Lennon and Yoko Ono. Playboy Press, New York, 1981.

Előszó
Cut Piece – Vágott darab

[1] Ellen Papazian: Oh Yoko! 20 Ways of Looking at an Art-World Icon. Bitch, 2009. november 17.

[2] A Vágott darab New York-i előadását bemutató videofelvétel megtalálható online többek között itt: https://vimeo.com/106706806, utolsó letöltés 2025. május 1.

[3] Ellen Papazian: Oh Yoko! 20 Ways of Looking at an Art-World Icon. Bitch, 2009. november 17.

[4] Uo.

[5] Zoë Lescaze et al.: The 25 Most Influential Works of American Protest Art Since World War II. The New York Times, 2020. október 15., https://www.nytimes.com/2020/10/15/t-magazine/most-influential-protest-art.html, utolsó letöltés 2025. május 1.

[6] David Sheff: All We Are Saying: The Last Major Interview with John Lennon and Yoko Ono, javított kiadás. St. Martin’s Griffin, New York, 2020.

[7] A szerző interjúja: Laurie Anderson, 2022. október 16.

[8] A szerző asszisztensének interjúja: Reiko Tomii, 2022. december 13.

[9] Austin Allen: My Beautiful Never-Nevers’: Yoko Ono’s Poetry Revisited. The Los Angeles Review of Books, 2022. április 4., https://lareviewofbooks.org/article/my-beautiful-never-nevers-yoko-onos-poetry-revisited, utolsó letöltés 2025. május 1. A lázat említi még Louis Menand: Yoko Ono’s Art of Defiance. The New Yorker, 2022. június 13., ’https://www.newyorker.com/magazine/2022/06/20/yoko-ono’s-art-of-defiance, utolsó letöltés 2025. május 1.

[10] Michael Kimmelman interjúja Yoko Onóval. TimesTalks, 2012. október 5., https://www.youtube.com/watch?=0WIosw1gv50, utolsó letöltés 2025. május 1.

[11] Alexandra Munroe: Spirit of Yes: The Art and Life of Yoko Ono. In: Alexandra Munroe – Jon Hendricks (Eds): Yes Yoko Ono. Harry N. Abrams, New York, 2000. Egy részlete itt: https://web.archive.org/web/20160307183246/http:/www.alexandramunroe.com/spirit-of-yes-the-art-and-life-of-yoko-ono-2/, utolsó letöltés 2025. május 1.

[12] A szerző interjúja: Ono Keiszuke, 2022. június 16.

[13] Zoë Lescaze et al.: The 25 Most Influential Works of American Protest Art Since World War II. The New York Times, 2020. október 15., https://www.nytimes.com/2020/10/15/t-magazine/most-influential-protest-art.html, utolsó letöltés 2025. május 1.

[14] Yoko Ono: Just Me. Bungei Shunju, 1974. szeptember, megjelent Japánban: Yoko Ono, Just Me! Kodansha, Tokió, 1990.

[15] Yoko Ono beszél a Vágott darabról, Modern Művészetek Múzeuma, https://www.moma.org/audio/playlist/15/373, utolsó letöltés 2025. május 1.

Bevezetés
Ocean Child – Az óceán gyermeke

[1] David Sheff: All We Are Saying: The Last Major Interview with John Lennon and Yoko Ono, javított kiadás. St. Martin’s Griffin, New York, 2020.

[2] Yoko előadása az Első Nemzetközi Feminista Konferencián (First International Feminist Conference), Harvard Egyetem, Cambridge, 1973. június 1–4., újabb megjelenés az 1973-as Feeling the Space albumon található Coffin Car bevezetőjeként.

[3] A szerző interjúja: Klaus Voormann, 2022. június 2.

[4] Terry Gross interjúja Paul McCartney-val. Fresh Air, NPR, 2021. november 3., ’https://www.npr.org/2021/11/03/1051809546/paul-mccartney-didn’t-break-up-the-beatles, utolsó letöltés 2025. május 1.

[5] Ariella Budick, Yoko Ono: One Woman Show 1960–1971, MoMA, New York – Kritika. Financial Times, 2015. május 5., https://www.ft.com/content/52a8cf6e-fd79-11e4-9e96-00144feabdc0, utolsó letöltés 2025. május 1.

[6] A szerző interjúja: Ray Connolly, 2022. július 27.

[7] A szerző interjúja: Hans Ulrich Obrist, 2024. október 10.

[8] David Sheff: All We Are Saying: The Last Major Interview with John Lennon and Yoko Ono, javított kiadás. St. Martin’s Griffin, New York, 2020.

[9] Jann Wenner: Rolling Stone Interview. Rolling Stone, 1970. december, https://www.johnlennon.com/music/interviews/rolling-stone-interview-1970/, utolsó letöltés 2025. május 1.

[10] Anthony Fawcett: John Lennon: One Day at a Time. Grove Press, New York, 1976. Részlet a könyvből: https://www.imaginepeace.com/archives/15702, utolsó letöltés 2025. május 1.

[11] A szerző interjúja: Barbara Graustark, 2023. október 9.

[12] Jonathan Jones: Yoko Ono Show at Guggenheim Shines Light on Pioneering Conceptual Artist. The Guardian, 2014. március 13., https://www.theguardian.com/artanddesign/2014/mar/13/yoko-ono-guggenheim-bilbao-conceptual-influence, utolsó letöltés 2025. május 1.

[13] Caroline Roux: Yoko Ono, Tate Modern Review – the Conceptual Art Pioneer Gets Her Due. Financial Times, 2024. február 13., https://www.ft.com/content/015b77ad-f3e0-450e-bef2-f7b213ed9e60, utolsó letöltés 2025. május 1.

[14] Cake Nunez és Al Kowalewski interjúja Kurt Cobainnel. Flipside, 1992. május, https://www.livenirvana.com/interviews/9203akcn/#gsc.tab=0, utolsó letöltés 2025. május 1.

[15] Yoko Ono (Ed.): Memories of John Lennon. HarperCollins, New York, 2005.

[16] Why Miley Cyrus Got a Note from Yoko Ono Tattooed on Her Back, The Howard Stern Show, 2020. december 3.

[17] Peter Piatkowski: Why Yoko Ono’s Music Matters. Pop Matters, 2021. május 4., https://www.popmatters.com/why-yoko-onos-music-matters, utolsó letöltés 2025. május 1.

[18] Jason Farago: Hearing Yoko Ono All Over Again. The New York Times, 2015. június 25., https://www.nytimes.com/2015/06/28/arts/music/hearing-yoko-ono-all-over-again.html, utolsó letöltés 2025. május 1.

[19] A szerző interjúja: David Byrne, 2022. október 10.

[20] Rich Thomas: My Philosophy: Yoko Ono. Magnetic, 2011. június 2., https://magneticmag.com/2011/06/my-philosophy-yoko-ono, utolsó letöltés 2025. május 1.

[21] A szerző interjúja: Cyndi Lauper, 2023. január 24.

[22] David Sheff: All We Are Saying: The Last Major Interview with John Lennon and Yoko Ono, javított kiadás. St. Martin’s Griffin, New York, 2020.

[23] Amei Wallach: The Widow Peaks. The New York Times, 2000. szeptember 24., https://archive.nytimes.com/www.nytimes.com/library/magazine/home/20000924mag-ono.html, utolsó letöltés 2025. május 1.

[24] Elton John: Én. Ford.: Rácz Kata. Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2020.

[25] Yoko Ono: To the Wesleyan People. 1966. január 23., https://www.flickr.com/photos/yokoonoofficial/2892207133, utolsó letöltés 2025. május 1.

[26] David Sheff: The Playboy Interview with John Lennon and Yoko Ono. Playboy, 1981. január, https://www.playboy.com/magazine/articles/1981/01/playboy-interview-john-lennon-and-yoko-ono/, utolsó letöltés 2025. május 1.

[27] David Sheff: All We Are Saying: The Last Major Interview with John Lennon and Yoko Ono, javított kiadás. St. Martin’s Griffin, New York, 2020.