Date: 2026-09-02
Publisher: General Press Kiadó

Volker Kutscher

MARLOW

Volker Kutscher

MARLOW

A mű eredeti címe

Marlow

Copyright © 2018 Piper Verlag GmbH, München

Hungarian translation © Csősz Róbert

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

CSŐSZ RÓBERT

ISBN 978 615 104 215 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Egészen biztos vagyok benne, hogy nincsenek faji előítéleteim,

és úgy vélem, bőrszínnel, kaszttal, hitvallással szembeni előítéleteim sincsenek. Egyedül az érdekel, hogy az illető emberi lény – nekem ennyi elegendő: ennél rosszabb már nem lehet.

Mark Twain

Egy másik történet
Marlow, Mecklenburg-Schwerini Nagyhercegség,
1918. július 28., vasárnap

A birtok nincs túl messze a várostól. Marlow-tól, az álmos kis mecklenburgi porfészektől, amely csak azért hívhatja városnak magát, mert több száz évvel ezelőtt valamilyen okból, amelyre ma már senki nem emlékszik, egyszer városi rangra emelték. A tenger sincs messze, de a legtöbb marlow-i még sohasem látta, még a város határát is alig néhányan lépték át. Amíg a háború szét nem szórta a fiatalembereket a szélrózsa minden irányába. De Marlow hadba vonult fiai közül a tengert is csak kevesen láthatták, nagy részüket vasúton, vagonokban szállították ki a frontra, egyenesen a lövészárkok sártengerébe, ahol aztán a többségük el is pusztult.

Ha így nézzük, akkor te szerencsés voltál: bár Marlow-ban születtél, de kijutottál innen, az ifjúságod nagy részét a világ túlsó felén töltötted, aztán meg Svájcban, internátusban és az egyetemen. Utána jött a háború, számodra is, de túlélted, egyelőre legalábbis, pedig a keleti fronton, ahová te kerültél, ugyanúgy hullottak az emberek, mint a nyugatin.

És most ide is a háború hozott vissza; amikor az egészségügyi századodat a frontról a pasewalki tartalékos katonai kórházba helyezték át. Nem Mecklenburgba, hanem Pomerániába, de ahhoz azért elég közel, hogy az otthoni hírek eljuthassanak hozzád. A Marlow-ban élő kínai szajháról meg a fattyáról. És hogy a szajhát a jóisten nagy igazságosságában valami szörnyű betegséggel verte meg.

A történet rögtön felvillanyozott, és amikor kérdezősködni kezdtél, de semmi konkrétumot sem sikerült kiderítened, rögtön tudtad, hogy oda kell menned. Marlow-ba. Altendorfba.

Már sötét van, amikor a birtokhoz érsz. Leparkolsz az udvarház előtt, és kiszállsz az automobilból. Miközben arra vársz, hogy valaki megjelenjen a kopogtatásodra, végignézel az udvaron, amely kisgyermekként tényleg az otthonod volt, és amelyet valójában sohasem akartál viszontlátni. Mivel eszed ágában sem volt visszajönni ide, Mecklenburgba. De a sors nem mindig igazodik az előzetes tervekhez. A háború meg még kevésbé.

Lépteket hallasz, majd megjelenik az ajtóban az öreg Engelke, az egyetlen ember, aki mindig hű maradt az altendorfi birtokhoz, még azokban az években is, amelyeket az uraság Csingtaóban, a kiaocsoui protektorátusban töltött.

Az öreg arcáról semmit sem lehet leolvasni, csak a szemöldöke finom rándulása árulja el, hogy egész biztosan felismert, de hogy ez a rándulás izgalmat, meglepetést, vagy valami egészen mást fejez ki, azt már nem tudod eldönteni.

Egy pillanatra olyan érzésed támad, hogy Engelke rögtön rád csapja az ajtót. De aztán az öreg kinyitja a száját.

– A fiatalúr! Micsoda meglepetés! Nem is tudtam, hogy a fiatalúr…

– Itt van a lány?

– Kire tetszik gondolni?

– Itt van, nem igaz? Magával hozta Csingtaóból! Tudom, hogy így van.

– Az édesapjával kellene beszélnie, fiatalúr, mindjárt…

Félretolod az öreget, aki megpróbál feltartóztatni, és belépsz az előcsarnokba.

– Engelke, mondd meg, hogy hol van! Vezess oda hozzá!

– Nem itt van, uram, nem itt van.

Engelke megragadja a kabátod ujját, és kirángat az előcsarnokból. Az ajtó előtt a szolga a lámpájával az udvar túlsó felére mutat, és közben mintha nagyon kínosan érezné magát.

Ez hihetetlen. Apád magával hozta a nőt Németországba, de nem engedi, hogy az udvarházban lakjon. Még most, betegen sem. Elveszed az öregtől a lámpát, és odabaktatsz a cselédlakokhoz, amelyek riadt kisgyerekként bújnak meg a holdfényben, a kúria árnyékában. Mielőtt eléred az első épületet, embertelenül éles sikoltás tépi szét az éjszaka csendjét. Egy pillanatra megdermedsz, majd rohanni kezdesz, ahogy csak bírsz, átvágsz az udvaron, a kis házikóhoz, ahonnan a sikoltás jött, és kopogtatás nélkül berontasz az ajtón.

A nő a hálókamrában fekszik, egy petróleumlámpa derengő fényében. A fia, akiről már hallottál, de akit még sohasem láttál, ott ül mellette az ágyon, és a kezét fogja. Felnéz, amikor belépsz a helyiségbe. A nő fájdalomtól eltorzult arca verejtéktől csillog. Nehéz elhinni, hogy a harmincas évei közepén jár, annyira gyűrött az arca, olyan mélyek a ráncai. De még a szörnyű szenvedésen is átdereng a szépsége.

– Te vagy az – mondja a nő olyan hangsúllyal, mint aki nem hisz a saját szemének.

Tökéletesen, akcentus nélkül beszél németül, ezen régebben is mindig elcsodálkoztál. Miközben téged képtelen volt rendesen megtanítani a mandarinra, pedig éppen az lett volna a feladata.

Azt hitted, soha többé nem fogod látni, de elfelejteni sohasem felejtetted el.

– Csen-Lu! – mondod, és megfogod a kezét. – Mi van veled? Beteg vagy.

– Bocsáss meg, de néha annyira fáj!

És ekkor a nő fájdalomtól eltorzult, izzadságtól csillogó arcán tényleg megjelenik egy mosoly. Ránéz a fiúra.

– Menj aludni, Kuen-Zsao! – mondja a nő. – Ez a férfi jó barát.

A fiú rád néz, bizalmatlanság és rokonszenv keveredik a tekintetében. Kifürkészhetetlen fekete szemén apró reménysugár suhan át. Aztán feláll, és kimegy a helyiségből.

– A fiad?

A nő bólint.

– Csinos fiú.

– Ugye hogy az? – A nő elmosolyodik. – Jaj, Magnus! Annyira aggódom miatta. Ki törődik majd vele, ha én már nem leszek? Még csak tizenegy éves.

– Ne beszélj így!

– Erichsen doktor szerint gyógyíthatatlan a betegség. A májam. De már az egész testemben burjánzik.

Nem mutatod ki, mennyire megrémülsz.

– Miért nincs itt a doktor? – kérdezed. – Milyen orvosságot adott neked?

A nő a tekintetével az éjjeliszekrényre mutat, ahol egy pohár víz mellett egy kis üvegcsében aszpirin hever.

– Ez valami vicc?! Erősebb fájdalomcsillapítóra van szükséged.

– Á, rajtam már az sem segít! – A nő újból elmosolyodik. – De jó, hogy itt vagy! Azt hittem, már sohasem foglak viszontlátni.

Megfogod a kezét.

– Orvos vagyok – mondod. – Vagyis még nem egészen. Szanitéc őrmester, az egyetemi tanulmányoknak várniuk kell, ha szólít a haza. De tudom, mire van most szükséged. Én… várj csak!

Kimész az autóhoz. Az orvosi táskádban, amelyet mindig magadnál tartasz, még lennie kell egy ampullának. Ez a legfontosabb orvosságotok a háborúban. Visszatérve a kis szobába látod, hogy a nőt újból fájdalmak gyötrik, és csak nagy nehezen tudja magában tartani a sikítást. Gyorsan megtöltöd a fecskendőt. Csen-Lunak olyan vékony és áttetsző a bőre, hogy ki sem kell tapintanod a vénáját. Szinte látod, ahogy a morfium szétárad a testében, és elűzi a fájdalmat. A nő görcsbe rándult izmai elernyednek, a feszültség eltűnik az arcáról.

– Minden rendben lesz – mondod, miközben tudod, hogy nem így van.

A nő bólint. Pedig tudja, hogy hazudsz.

Az arcvonásai egyre jobban ellazulnak, és olyan derűsen mosolyog, mintha már gyógyulófélben lenne. De nem ez a helyzet. Csak már nem érez fájdalmat.

Ennél többet nem tehetsz érte. Ahogy senki más sem. És Erichsen doktor, az a sarlatán, még ezt is megtagadta tőle. Talán csak azért, mert senki sem akar fizetni neki. Aszpirin! Nevetséges! Ez a szemétláda egyszerűen hagyta volna, hogy Csen-Lu nyomorult módon, szörnyű kínok között kiszenvedjen.

Megsimogatod a nő homlokát, és ott maradsz az ágyánál, amíg álomba zuhan. Mielőtt kimész a házból, még megkeresed a fiút. Már ő is mélyen alszik. Mennyi alvástól foszthatta meg őket ez a betegség?

Visszaviszed az orvosi táskát az autóba, és odamész az udvarházhoz. Ezúttal nem kopogsz, csak kinyitod a nehéz ajtót, és belépsz, a lámpa megvilágítja az utadat. A szalonban találod az apádat, a lába az asztalon, Engelke éppen bort tölt a kiürült poharába.

– Magnus – mondja az apád, és feláll –, még hozzám is benézel! Pedig már azt hittem, az a kis szajha fontosabb számodra, mint a saját apád.

Azon gondolkozol, hogy az apád vajon mindig ilyen cinikus és megkeseredett lehetett-e, vagy csak azután vált ilyen undorító, embergyűlölő alakká, hogy a felesége meghalt, néhány hónappal azután, hogy megérkeztetek Kínába. Utoljára jó tíz éve láttad. Kiaocsouban, a csingtaói kikötőben. Friedrich Larsen még csak oda sem intett, amikor a legidősebb fiúgyermeke felsétált a gőzhajó fedélzetére, amely visszavitte Európába, az internátusba, messze mindenféle kísértéstől, messze attól a fiatal nőtől, akibe a tizenhat éves fiú fülig szerelmes volt.

Az apjának talán tényleg rosszuleshetett, hogy a legidősebb fiúgyermeke egyszer sem látogatta meg. Még akkor sem, amikor Friedrich Larsen császári erdészeti főigazgató néhány hónappal a háború kitörése után kénytelen volt visszatérni Mecklenburgba, mivel a japán csapatok kiűzték a németeket Kiaocsouból. Mindezt csak hónapokkal később egy kurta tábori levelezőlapból tudtad meg. Ahogy azt is, hogy időközben a fivéreidet is besorozták. Hogy néhány hónappal később elessenek. De hogy Csen-Lut is magával hozta Németországba, azt az Öreg már elfelejtette megemlíteni.

És az apád most ott ül, és vedel, trágár megjegyzéseket tesz, aztán tovább vedel és röhög, miközben a szomszédban egy ember a halállal néz farkasszemet.

– Miért nem hozzátok át ide, az udvarházba? Miért nincs itt Erichsen doktor? Szörnyű fájdalmai vannak!

– Az udvarházba? Te jó ég, Magnus! Az a nő nem egy Larsen, ő csak egy szolgáló. Természetesen ott marad a cselédlakban. Így is túl hangosan jajveszékel.

– Haldoklik, az ördögbe is!

– Hát ez már csak ilyen. Mit tehet az ember, ha az Úr eldöntötte, hogy magához veszi valamelyik báránykáját…

– Fogd be a szád, nem bírom elviselni a bigott szövegedet! A fiaidról is így beszélsz, akik ott maradtak a háborúban?

Friedrich Larsen feláll a karosszékéből, és a mankója után nyúl. Nehezére esik a járás.

– Bigott? – kérdezi azután, már a legidősebb fiúgyermeke előtt állva. – Ki gondoskodott róla éveken át egészen mostanáig? Ki ragasztgatta össze a törött cserépdarabokat, amiket a drágalátos fiatalúr hagyott maga után?

– Te zavartál el! A világ túlsó végébe!

Az öreg olyan közel lép hozzád, hogy megcsap az alkoholbűz.

– Ha még mindig olyan fontos neked az a kis szajha – sziszegi Friedrich Larsen –, akkor törődj vele te magad! Meg a kis fattyával is. De ebbe a házba be ne tedd többé a lábadat! Megértetted? – Ezzel az ajtóra mutat. – Ki innen! Tűnj el innen! Látni sem akarlak többé!

Sarkon fordulsz, és pillantásra sem méltatva otthagyod az apádat.

Tudod, hogy soha többé nem teszed be a lábad a szülői házba. De azt is tudod, hogy vissza fogsz még ide jönni.

ELSŐ RÉSZ
1935. augusztus 24-től augusztus 31-ig,
szombattól szombatig

1. fejezet

Amikor Gerhard Brunner kilépett a pályaudvar épületéből, és felpillantott a felhőpamacsos késő nyári égboltra, úgy érezte magát, mintha most érkezett volna meg a városba. És egy kicsit tényleg így is volt: az Askanischer Platzon álló férfi, akit mintha skatulyából húztak volna elő, háromrészes nyári öltönyt viselt, és most teljesen másként nézett ki, mint amikor jó tíz perccel korábban belépett a pályaudvar épületébe. Brunner imádta ezt az érzést. Hogy más ember lehetett. Talán éppen ezért választották ki erre a feladatra. Mivel imádott mások bőrébe bújni, és mivel olyan jól alakított másokat. Természetesen annak is volt némi szerepe a kiválasztásában, hogy Brunnernek nagy sikere volt a nőknél. A legfontosabb azonban a megbízhatóság látszata volt.

Irene is megbízott benne, és ez volt a legfontosabb. Még a nő szerelménél is fontosabb volt, mivel a szerelem magában nem sok mindenre jó. A szerelem vakká tesz ugyan, de senkinek sem oldja meg a nyelvét, arra csak a bizalom képes. Brunnernek sok munkával és nagy türelemmel sikerült elnyernie Irene bizalmát, és ez most végre kifizetődött. Ugyanakkor váratlan nehézségek is adódtak. A legutolsó találkozásuk alkalmával Irene tényleg szóba hozta a házasság kérdését, óvatosan ugyan, de félreérthetetlenül. Újabban már ez volt módi, a nők most már nem szégyellték a saját kezükbe venni a dolgokat. Brunner egyelőre nem válaszolt a felvetésre, de másnap rögtön megbeszélte a dolgot a feljebbvalójával, aki még az eljegyzési gyűrű árát is kész volt előteremteni. És a befektetés vélhetően megtérül majd. Most már csak az volt a kérdés, meddig tudja majd halogatni az esküvőt. Mert megnősülni, bocsássa meg a világ, azért mégsem akart.

Előszedett néhány érmét a pénztárcájából. Az egyik virágárus lánytól, aki az előcsarnok árnyékában kínálgatta a portékáit, vett egy szép csokor vörös rózsát, majd a virággal a kezében és az aktatáskájával a hóna alatt elindult a taxiállomás felé.

A várakozó bérkocsisor csillogott-ragyogott a napfényben. Brunner célba vette a legelső járművet, de a kocsi sofőrje nemet intett, ahogy a másodiké is, a harmadik sofőr a zsírpapírba csomagolt zsemléjével foglalatoskodott, és csak egy vállrándítással válaszolt az ablaküveget megkopogtató utasnak. A berlini taxisofőrök egészen különleges szerzetek, Brunner ezt már jó néhányszor megtapasztalhatta: ha szünetet akarnak tartani, akkor szünetet tartanak, elszalasztott fuvarok ide vagy oda.

Valamivel hátrébb a sorban ott állt egy sofőr a bérkocsija mellett, és integetett. Na, hát legyen!, gondolta Brunner. A pasas a hívogató gesztusai ellenére sem volt túl kedves jelenség, de a kedvesség végül is olyasfajta tulajdonság, amelyet nem feltétlenül lehet elvárni egy berlini taxisofőrtől. De segítőkésznek legalább segítőkész volt, megemelte a sofőrsapkáját, és fürgén kinyitotta az utasnak a hátsó ajtót. Brunner bedobta az aktatáskáját a lábtérbe, ő maga meg lehuppant a bőrülésre. A virágcsokrot maga mellé fektette a másik ülésre.

– Wilmersdorfba – mondta Brunner, amikor a taxisofőr már a volán mögött ült. – A Rüdesheimer Platzra.

A sofőr bólintott, beindította a motort, és sebességbe tette a bérkocsit. Brunner hátradőlt, előhalászott egy szál Ernte 23-at a dobozából, és rágyújtott.

A taxi kényelmesen végigdöcögött a Möckernstraßén, olyan csigatempóban, hogy Brunner egészen dühbe jött tőle. Valójában nem sietett sehová, különösebben legalábbis nem, de ezt a vánszorgást egyszerűen képtelen volt elviselni. A berlini taxisofőrök általában úgy száguldoztak a városban, mintha üldöznék őket, ez meg úgy kocsikázik itt, mintha a fogorvosához menne, és a legszívesebben oda se érne.

Brunner megütögette az utastér elválasztó üvegét.

– Nyugodtan lépjen oda neki egy kicsit! – mondta Brunner a lehető legbarátságosabb hangon, amire ilyen dühösen csak képes volt. – Nem fogja megbánni.

A sofőr mintha meg sem hallotta volna. Nem is válaszolt, és nem is hajtott gyorsabban. Csak bámult mereven előre, miközben áthaladt a Landwehr-csatorna fölött futó magasvasút hídja alatt. A Möckernbrückén alig volt forgalom, úgyhogy semmi sem indokolta a legfeljebb húsz kilométer per órás tempót. Annyira lelassultak, hogy még egy kerékpáros is megelőzte őket, azután egy másik bérkocsi is. Bárcsak abban a másik taxiban ülnék!, gondolta magában Brunner. Miért éppen ezt a tetűlassú szerencsétlen flótást sikerült kifognom? Irene persze várhat egy kicsit, az ártani nem árt, annál jobban örül majd, ha egy kicsit késve végül odaér. De annál fontosabb volt, hogy még időben odaérjen a Rüdesheimer Platzra, a postahivatalhoz, mielőtt kiürítenék a levelesládákat. Ha csak tehette, az ottani postaládákat használta; az Anhalti pályaudvaron, az iroda közelében lévők ugyanis nem voltak biztonságosak. A titkosszolgálat nem csak telefonokat hallgatott le.

– Lekvár van a fülében, ember? – förmedt rá Brunner a taxisofőrre. – Hajtson már gyorsabban! Hát miért fizetem magát?

A sofőr egy pillanatra hátrafordult, és ránézett Brunnerre, viaszszínű volt a sápadt arca, a homlokán verejték gyöngyözött, pedig egyáltalán nem is volt meleg, a nap már éppen eltűnt a felhők mögött.

– Vagy nincs jól? – kérdezte Brunner.

– Tessék?

A sofőr hangja rekedt volt, és a vezetési stílusával ellentétben, furcsán zaklatottan, már-már kapkodóan beszélt.

– Maga betegnek tűnik. Ha nem érzi jól magát, akkor húzódjon csak le az út szélére, és pihenjen egy kicsit! Én majd találok egy másik kocsit.

– Nem, nem!

A sofőr olyan hevesen rázta a fejét, mintha bármit el tudna képzelni, csak azt nem, hogy lehúzódik az út szélére, és hagyja kiszállni az utasát.

És végre rálépett a gázpedálra. A taxi érezhetően gyorsulni kezdett, Brunner az ülésbe süppedt. Egyre gyorsabban és gyorsabban haladtak. A taxisofőr feljebb váltott, és tövig nyomta a gázt. Olyan nyaktörő tempóban száguldottak lefelé a Möckernbrückéről, hogy az útszéli fák szinte repültek mellettük. Brunner ösztönösen megragadta a kalapját, pedig a gépkocsi ponyvája le volt engedve. Az ördögbe is, ki ez a sofőr, akibe sikerült belefutnia? Csiga vagy agár, a kettő között nincs semmi átmenet?

Felbukkant előttük a Yorckstraße közlekedési lámpája. A lámpa éppen pirosra váltott, de a sofőrnek esze ágában sem volt lassítani.

– Fékezzen már, ember! Pirosat kaptunk!

Brunner ezt rémültebb hangon kiáltotta, mint ahogy szerette volna, lassan kezdte elveszíteni az önuralmát. Rátaposott a képzeletbeli fékre, mintha azzal megállíthatná a gépkocsit, de az átszáguldott a piroson, és rákanyarodott a Yorckstraßéra. Autók tülköltek, de csodával határos módon egyetlen járművel sem ütköztek össze.

Brunner megkönnyebbülése azonban csak néhány pillanatig tartott, mert a sofőr újból gázt adott, és tovább száguldott a Yorck hidak felé. A rémület rögtön újból elfogta, amikor rájött, hogy képtelenek lesznek bevenni a következő jobbkanyart, mivel az út itt éles ívet írt le. A sofőr azonban egyáltalán nem foglalkozott a kanyarral, ehelyett nyílegyenesen folytatta az útját, és áthajtott a szembejövő sávba, hatalmas dudálást váltva ki a többi autósból, miközben a járdán egy gyalogost tigrisbukfencre kényszerített.

– Fékezzen már, ember! Maga megőrült?

Brunner ezt már éles fejhangon kiáltotta, a sofőr azonban nem válaszolt. És nem is fékezett. Csak ült ott tágra nyílt szemmel és eltorzult arccal a volán mögött, amelyet görcsösen szorított, és egy millimétert sem volt hajlandó mozdítani rajta. Mielőtt Brunner bármilyen magyarázatot találhatott volna a kérdésre, hogy mi az ördög történik velük, a taxi hatalmasat döccent az útpadkán, és Brunner a következő pillanatban már látta is a közeledő falat, a sárga-vörös porosz klinkertégla falat, amelyből annyi volt a városban, és amelyeket annyira gyűlölt. Kinyitotta az ajtót, mintha lenne még esély a menekülésre, de már ő maga is sejtette, hogy túl késő. Az ajtókilincset markolva az utolsó pillanatban elfordította a tekintetét a feléjük száguldó falról, mintha azzal elkerülhetné a kérlelhetetlen sorsot. Az utolsó tárgy, amit életében láthatott, a hátsó ülésen heverő rózsacsokor, furcsa vigaszt jelentett számára.

2. fejezet

Egyszerűen gyomorforgató volt az egész.

Charly tulajdonképpen oda sem akart nézni, a piros újságosvitrint azonban közvetlenül a népfürdő bejáratával szemben helyezték el, és így a tükröződő üveglapban feltűnés nélkül megfigyelhette, mi történik az utca túlsó oldalán.

Az üveg mögött azonban a Der Stürmer legújabb száma függött. A szalagcímek és az antiszemita jelszavak kövérkés betűi apró vámpírokként vetették rá magukat, hogy mérgezett fogaikat a gondolataiba mélyesszék.

Aki a zsidók ellen harcol, az az ördöggel kel birokra!

Csak német orvosokhoz és ügyvédekhez forduljatok!

A zsidókérdés megoldása nélkül nincs német megváltás!

Olyan volt az egész, mintha egy szörnyű közlekedési balesetet látna: egyáltalán nem akart odanézni, mégis egyfolytában azt bámulta.

Elolvasta a szalagcímet: A zsidó Rennert – A mannheimi fajgyalázó – Így akarta kihasználni egy német nő kétségbeejtő helyzetét – A pásztoróráról a koncentrációs táborba.

Aztán a címlap karikatúrája, amely egy, az összes antiszemita klisét felvonultató, borotválatlan és nyilvánvalóan kéjsóvár zsidót ábrázolt egy szálloda recepcióján, egy jóval fiatalabb szőke nő kíséretében. A kép alatt a következő szöveg állt: Ne félj, gyermekem, majd én mindent elintézek! Egy szálloda végül is nem fajkutató intézet, elég csak odaírni, hogy „házas”, és már meg is nyílik előttünk a paradicsom kapuja.

A Charly mellett állók között olyanok is akadtak, akik tényleg elolvasták, sőt még komolyan is vették ezt az antiszemita, pornográf és mocskolódó szennylapot. Akik egyetértően bólogatva és szép sorban az összes cikket végigolvasták. Méghozzá itt, a vörös Weddingben.

Ekkor végre megérkezett a nő, akire várt. Most is pontosan, mint minden szombaton. Sötétkék szoknya, zöld kalap. Végigsétált a téglafalak előtt, amelyek szigorúsága első pillantásra egy börtönre emlékeztetett, ám mögöttük a két bejárat feliratának tanúsága szerint a Weddingi Népfürdő Intézet rejtőzött. Aztán eltűnt az épületben, miután még egyszer alaposan körülnézett.

Charly várt egy kicsit, mielőtt átment volna a bejárathoz. Nem nagyon fűlött a foga ehhez a munkához, túl nagy volt a lebukás veszélye, de a megbízója ragaszkodott hozzá. Miután csukott szemmel elszámolt magában százig, átvágott az úttesten, és a jobb oldali, a nők számára fenntartott bejáraton át bement a fürdőbe. Kellemetlen fülledt meleg és szúrós szag fogadta. És egy fehérbe öltözött nő, aki a kasszafülkében ücsörgött, és barátságtalan képpel várta, hogy Charly megszólaljon.

– Egy jegyet kérek – mondta Charly, és előkapta a pénztárcáját.

– Osztán milyen jegyet? Úszót? Fürdőt? Zuhanyzót?

Az üveglap mögött ülő, erős testalkatú nő inkább egy börtönfelügyelőre emlékeztette Charlyt, mint egy nő úszómesterre. És a stílusa is olyan volt.

– Azt most rögtön el kell döntenem? – kérdezte Charly. – Nem mehetek be csak úgy?

– Attól függ, mennyi pénzt akar költeni. Az úszómedence drágább, mint a fürdőmedence, a fürdőmedence meg drágább, mint a zuhanyzó. De az úszómedencében a zuhany is benne van. Zuhanyozás nélkül viszont nem mehet be a medencébe.

– Vagy úgy.

– Na? Akkó’ melyik lesz?

– Ez most egy kicsit kínos – mondta Charly, és körülnézett, mintha még soha életében nem járt volna fürdőben. – De igazából egy barátnőmmel beszéltem meg ide egy találkát… csak nem tudom, hogy pontosan hová.

A kasszás nő egy szót sem szólt, csak szigorúan nézte Charlyt.

– Martha néhány pillanattal ezelőtt ért ide – folytatta Charly –, még láttam, ahogy bejött ide. Még utána is kiáltottam, de akkor már bent volt. – Charly körülnézett. – De most sehol sem látom.

– Épp az előbb ment be? – A bizalmatlanság halvány árnya suhant át a nő arcán; alaposan megnézte magának Charlyt, mielőtt válaszolt volna. – A barátnője egy olyan csinosfajta szőke lány?

Charly bólintott, és mosolygott hozzá.

– Na, az minden szombaton eljön. – A kasszás nő letépett egy jegyet a tömbről. – Akkó’ egy fürdőjegy lesz. Hogy együtt fürödjenek, ahhoz már túl késő. De a szomszéd kabint oda tudom adni.

– Az nagyon kedves lenne öntől.

– Kér törülközőt?

– Ó, tényleg… kérek.

– Akkó’ harminc pfennig lesz.

– Tessék! – Charly letette az érméket a kasszanyílásba, és cserébe kapott egy fehér törülközőt, egy belépőjegyet meg egy számmal ellátott kulcsot.

– Száztizenötös kabin, első emelet. A kolléganő majd megmutassa. Ippen a barátnője mellett. De azért így is trécselhetnek egy kicsit, amíg áztatják magukat.

Charly a törülközővel a karján már útban volt a lépcső felé, amikor a kasszás nő még egyszer utána kiáltott.

– Kisasszony!

– Igen? – fordult meg erre Charly.

– Nem ismerem én magát valahonnan? – A kasszás nő alaposan végigmérte Charlyt. – Hát persze, maga a Blum és Scherer Irodából van, nem igaz? Ügyvédsegéd, nemde?

Charly úgy érezte, mintha rajtakapták volna valamin, de ezt nem mutatta ki. Bólintott. És mosolygott.

– Jártam maguknál – folytatta a kasszás nő. – A lakbéremelés miatt. Emlékszik még? Dr. Scherer nagy segítségünkre volt.

– Ennek örülök.

– Adja át az üdvözletemet Scherer úrnak!

– Örömmel. És mit mondjak, ki…?

– Schwaak. Else Schwaak. – A nő elmosolyodott. – Legközelebb jöjjenek együtt a barátnőjével, akkor kapnak majd közös kabint! Megspórolnak egy kis pénzt.

A nő cinkosan Charlyra kacsintott, mintha éppen valami nagy titkot árult volna el neki.

Charly visszafordult. Amikor felment a lépcsőn, és végre eltűnt a kasszásnő szeme elől, halkan szitkozódni kezdett. Az egész azért van, mert az ügyvédi iroda közelében kell végeznie ezt az ostoba megfigyelőmunkát! Nem is csoda, ha belefut a Blum és Scherer Iroda ügyfelébe!

A következő fürdőmester asszonyság, aki odafent fogadta, megnézte a jegyét, és megmutatta neki a kabinját, már kevésbé volt beszédes. Cserébe viszont fiatalabb és csinosabb volt a kasszában ülő kolléganőjénél.

– Kopogok, ha lejárt az ideje. Aztán még lesz öt perce.

A nő ennél többet nem is mondott, amikor kinyitotta a száztizenötös kabint.

Charly bólintott, és magára zárta az ajtót. Miközben vizet engedett a kádba, körülnézett. Egyszerű deszkafalak választották el egymástól a fürdőkabinokat, és a falak nem értek le egészen a padlóig, hanem lábakon álltak, néhány centiméteres rést hagyva padlótól, hogy a könnyebben fel lehessen mosni a csempepadlót.

A zubogó víz jókora zajt csapott. Charly leguggolt, és a padló meg a deszkalap közötti résen átkukucskált a bal oldali kabinszomszédjához. A kád mellett álló fahokedlin szépen összehajtogatott ruhadarabok hevertek. Charly ráismert a sötétkék szoknyára, amelyet az előbb a náciújságos-vitrin tükröződő üvegében látott. Amíg a szoknya, mint minden szombaton, a viselőjével együtt el nem tűnt a népfürdő bejáratában. De hát ezt Charly már azelőtt is tudta, hogy a kasszás nő elárulta volna.

A szombat délutánok jelentették az egyetlen sötét foltot Martha Döring életében. Egyébként nagyjából mindent tudott a harmincas évei közepén járó, csinos nő mindennapjairól és szokásairól. A nő minden szombaton több mint egy órát töltött a fürdőben, és senki sem tudta, hogy mit csinál ott. Hogy a nő ott találkozna a titkos szeretőjével, ahogy azt a férje, Siegmund Döring feltételezte, és aki emiatt a Böhm-féle magánnyomozó irodát megbízta, se Charly, se a főnöke, Wilhelm Böhm nem tartotta valószínűnek. A fürdőben ugyanis szigorúan elkülönítették egymástól a nőket és a férfiakat; még úszómedencéből is kettő volt, egy nagyobb az uraknak, és egy kisebb a hölgyeknek. Ezért eddig türelmesen kivárták a szemközti kávézóban, amíg Martha Döring kijött a fürdőből, és csak azután folytatták tovább a megfigyelést.

De Siegmund Döring ennyivel nem érte be. A legutóbbi megbeszélésen a féltékeny férj ragaszkodott hozzá, hogy a fürdőbe is kövessék a feleségét, úgyhogy Charly kénytelen volt magára vállalni a feladatot.

Charly elővette a kézitáskájából a kis fényképezőgépét és a sminktükrét, a tükröt letette a földre, és addig állítgatta, amíg megtalálta a megfelelő szöget, és rálátott a szomszéd kabinra, a ruhás székre, és a kabin ajtajára anélkül, hogy neki magának le kellett volna kuporodnia hozzá. Aztán leült a kád szélére, és felhúzta a fényképezőgépet.

Nagyon szemétnek érezte magát, de mi mást tehetett volna? Harminc pfenniggel megnövelte a költségtérítés összegét, úgyhogy szüksége volt valami bizonyítékra. Még ha arról is szól az a bizonyíték, hogy Martha Döring hetente egyszer alaposan megmossa az egész testét. De hátha akkor a féltékeny megbízó végre békén hagyja őket. Charly elviselhetetlennek találta a férfit, de nem volt mit tenni, mivel a Böhm-féle magánnyomozóirodának éppen az ilyen Siegmund Döringek adták a bevételét.

A kád már majdnem tele volt, úgyhogy Charly elzárta a vízcsapot. Az utolsó vízcseppek cseppenéséről Charlynak eszébe jutott, hogy tanácsos lenne egy kis zajt csapni, mintha a száztizenötös kabin kádjában is lubickolna valaki. Levette a cipőjét, és egy kicsit tapicskolni kezdett a vízben. Azután gyorsan tisztára is kellett törölnie a fényképezőgép objektívját. Még a földre tett tükör is bepárásodott.

Charly hallgatózott. A bal oldali kabinból halk pancsolás, és még halkabb dudorászás hallatszott. Úgy tűnt, Martha Döring egész jól érzi magát. Charly meg csak ült a szomszéd kabinban, a fürdőkád szélén, kezében a fényképezőgéppel, és úgy érezte, semmi keresnivalója ott. Talán jobban tenné, ha bemászna a fürdőkádba, és ő is megfürdene a hátralévő jó húsz percben, a fényképezőgépet meg szépen visszarakná a táskájába.

A meleg, párás levegő teljesen elálmosította, de a hangos kopogásra egyből magához tért. Letelt volna az ideje? Nem, a hang a szomszéd kabinból jött, ahol most történt valami. Dobogást és vízcsobogást hallott: Martha Döring kiszállt a fürdőkádból.

Charly belenézett a sminktükörbe, és meztelen lábakat látott. Hallotta, hogy a nő eltolta a reteszt, látta, hogy kinyílott az ajtó, majd megjelent két gumitalpú szövetcipős láb, és egy fehér köpeny szegélye. Charly lecsúszott a kád széléről, kedvezőbb látószöget keresve a fényképezőgépének, hogy ki tudja venni a látogató arcát. Ugyanaz a nő fürdőmester volt, aki megmutatta neki a kabinját.

Nála lehet pótjegyet venni, ha valaki tovább szeretne fürdeni? Charly ezen gondolkozott éppen, de ekkor meglátta, hogy a fiatal szőke nő becsukja maga után, és bereteszeli a kabin ajtaját. Belülről.

A meztelen és a fehér cipős lábak egy ideig csak álltak ott egymással szemben. Charly feszülten fülelt, de egy szó sem hangzott el. Charly lövésre emelte a fényképezőgépet.

És a kereső lencséjén keresztül meglátta, hogy a két nő mit csinál.

Nem erre számított. Bár, most tulajdonképpen semmire sem számított. Magában már lezártnak tekintette az ügyet, az ügyfél féltékenységét betegesnek, a gyanakvását képzelgésnek gondolta. Pedig nem képzelgés volt. Martha Döring tényleg megcsalta a férjét. Csak nem egy férfival.

3. fejezet

Odakint becsapták egy autó ajtaját, úgyhogy félrehúzta a függönyt, és kinézett. Hányadik is ez ma már? Irene Schmeling nem ismert magára. Úgy viselkedett, mint Paulus néni a második emeleten, aki szépen rákönyököl egy párnára, és a fél napját az ablakban tölti, mivel nincs jobb dolga.

Az utca még mindig üres volt, a szemközti ház előtt álló szeneskocsit, az Ahrweilerstraße sarkán fogócskázó gyerekeket és a harmadik emeleten lakó Schröder doktort leszámítva, aki éppen ekkor zárta le a gépkocsiját.

Sehol egy bérkocsi, se közel, se távol. Hol marad már Ferdi? Amióta csak ismerte, a férfi mindig pontos volt.

Magának sem akarta bevallani, de lassan azon gondolkozott, hogy Ferdi egyáltalán eljön-e még hozzá. Talán túl messzire ment a legutóbbi alkalommal, amikor szóba hozta a házasságot. Persze csak óvatosan, és csak úgy általánosságban, de Ferdi pillantása elárulta, hogy megértette a kérdést. Ferdi bólintott. Elgondolkozva. Úgy, mintha értené, mire gondol. Mintha pontosan tudná, hogy hová akar kilyukadni a kérdéssel. Hogy komolyra fordult a kapcsolatuk. Pedig Ferdi nem úgy nézett ki, mint aki megrémül a házasság gondolatától. Épp ellenkezőleg.

De pont ilyennek ismerte. Még sohasem szeretett annyira férfit, mint ezt az utazó ügynököt, akinek hetente egyszer-kétszer Berlinbe vezetett az útja, és akivel már majdnem egy éve rendszeresen találkoztak.

És most? Elüldözte a férfit a meggondolatlan kérdéseivel? Egyszerűen nem tudta elképzelni azok után, ahogy búcsúzás közben ránézett. Valamiért szinte biztos volt benne, hogy Ferdi már megvette a gyűrűt. És hogy meg fogja kérni a kezét, amire ő annyira vágyott. Egyszerűen tudta, hogy így lesz.

És éppen ezért fájdult meg úgy a szíve, amikor tudatosult benne, hogy talán mégsem így áll a helyzet. Hogy Ferdi faképnél hagyta. Hogy a pimaszkodó, egy nő szájából illetlenül hangzó kérdéseivel egyszerűen elüldözte maga mellől a férfit.

Az ablaknál állva az utcát bámulta, ahol egyetlen bérkocsi sem akart megállni, és közben a sírás kerülgette.

Ostoba liba!

Mi van, ha egyszerűen csak késik a vonata? Vagy ha a taxija dugóba került? Kisírt szemmel akarod majd fogadni? Szedd már össze magad, te bőgőmasina!

A lelke mélyén egy hang azt mondta, hogy kizárt dolog, Ferdi soha az életben nem hagyná el ilyen galád módon. És minél erősebb volt ez a bizonyosság, annál jobban aggódott, hogy Ferdivel történhetett valami. És minél jobban aggódott, annál elviselhetetlenebb lett a várakozás.

Az ördögbe is, nem fogok nekiállni hisztériázni! Milyen gyakran késik a birodalmi vasút? Néha egy egész járat kimarad! Legyél már türelemmel egy kicsit! Jönni fog, és akkor minden kiderül! Szedd már össze magad, a mindenségit neki!

Ellépett az ablaktól, és még egyszer megtörölgette a kávéscsészéket, amelyek már több mint egy órája az asztalon álltak, arra várva, hogy megtöltsék őket.

A márványkuglóf, amelyet előző este sütött, és amelyhez az utolsó darabka vaját is feláldozta, szikkadtan hevert a tányéron.

4. fejezet

Szürkésfekete tető, sötétzöld karosszéria, fekete-fehér kockás csíkok – kétségtelenül egy bérkocsi. A járműnek egyébként csak a fara látszott, az első része mintha eltűnt volna a falban. Amikor elmentek a baleset helyszíne mellett, Rath már akkor látta, hogy a hűtőrács úgy összenyomódott, mintha kartonpapírból lett volna.

– Jó nagy csattanás lehetett – mondta a nyomozó.

– Most már tudom, miért nem szoktam taxival utazni – válaszolta Czerwinski.

A bűnügyi titkár az anyósülésen ült, a két térde között a fényképezőgéppel. Rath Buickjában nem volt külön csomagtartó, ahogy hátsó ülés sem.

– Egy taxiban legalább nem kellene az öledben szorongatnod a fényképezőgépet.

– Egy szolgálati gépkocsiban sem.

A gyilkossági osztály autóját egyébként sem kapták volna meg, Rath nem akart másik szolgálati kocsit kérni, mivel aznap már nem akart visszamenni a Várba. Tulajdonképpen már úton kellene lennie hazafelé. Ha nem követte volna el azt a hibát, hogy röviddel a munkaidő lejárta előtt még egyszer felvette a telefont. A magával rángatott Czerwinski sem volt éppen rózsás kedvében.

A bérkocsi frontálisan csapódott neki a masszív, égetett téglafalnak, amely a kreuzbergi oldalon a Yorck hidak kezdetét jelezte, azon a helyen, ahol a széles Yorckstraße élesen jobbra kanyarodott, hogy azután a következő ötszáz méteren összeszűkülve továbbhaladjon a több mint negyven acél áthidalógerenda alatt, amelyek az Anhalti és a Potsdami pályaudvarra vezető sínkötegeket tartották. Úgy tűnt, a taxi a jobbkanyar bevétele helyett nyílegyenesen folytatta tovább az útját.

Rath leparkolt a Buickkal az út szélén, és kiszállt. Jobbra a roncs mellett két holttest hevert az aszfalton, lenvászon kendőkkel letakarva. Négy-öt egyenruhás rendőr biztosította a baleset helyszínét: elzavarták a bámészkodókat, elterelték a forgalmat, és az utca másik oldalára küldték át a gyalogosokat.

– Csinálj csak néhány fényképet – mondta Rath Czerwinskinek, aki éppen kihámozta magát az ülésből –, én majd beszélek a kékekkel! Egy kis szerencsével fél óra múlva már itt sem vagyunk.

A bűnügyi titkár bólintott, és a vállára kapta a fényképezőgépet. Rath rágyújtott egy Overstolzra, mélyen letüdőzte a füstöt, majd odament a rendőrökhöz. A holttestek mellett ácsorgó főtörzsőrmester várakozó arckifejezéssel figyelte. Vélhetően annak örült, hogy végre átpasszolhatja valami bűnügyis balfékre az ügyet. Rath észrevett néhány vérfoltot az egyébként patyolattiszta egyenruhán.

– Ki fektette őket ilyen szépen oda egymás mellé? – förmedt rá a kék egyenruhásra, mielőtt az a német tisztelgésre lendíthette volna a karját, és rámutatott a holttestekre. – Hallott már maga arról, hogy a bűnügyi rendőrség megérkezéséig semmihez sem szabad hozzányúlni?

– Alázatosan jelentem, felügyelő úr, de…

– Főfelügyelő!

– Alázatosan jelentem, főfelügyelő úr, de higgye el nekem, jobban jártak, hogy nem látták azt a disznóságot, ami itt volt. Aztat ott… – A kék egyenruhás rámutatott az egyik holttestre, amelyen a takaró a középső részen véresen csillogott. – …szó szerint fölnyársalta a kormányoszlop. Vasfűrész nélkül még a gépkocsiból se tudtuk volna kiszedni.

– És a másik?

– Az nagyjából már ott feküdt, ahol most van. Bizonyára kirepült a kocsiból, aztán nekicsapódott a falnak, végül ott maradt az aszfalton.

– Na, miután maguk olyan szépen kidrapírozták és letakarták, ezt már vélhetően sohasem fogjuk kideríteni.

– Van egy tanú, aki…

– A tanúkat majd mi kihallgatjuk. Inkább azt mesélje el nekem, hogy miért a gyilkossági készenlétet riadóztatták, és miért nem maguk vették kezelésbe az ügyet.

– Engedelmével, mi kezelésbe vettük. Két szemtanú egybehangzó vallomása alapján a bérkocsi bármiféle látható ok nélkül nekihajtott a híd falának. Fékezés nélkül.

– Na, valamilyen oka azért csak lehetett.

– Hát ez az. A tanú… – a kék egyenruhás lapozgatni kezdett a jegyzetfüzetében – …Gebhardt doktor azt állítja, hogy a taxisofőr őt akarta elütni. Szántszándékkal. Azt mondta, hogy gyilkossági kísérletet követtek el ellene.

– Gyilkossági kísérletet? Maga most a bolondját járatja velem?

– Én csak azt adom tovább, amit a tanú mondott. Azt állítja, nem sok hiányzott, hogy holtan feküdjön itt a járdán. Azt mondja, csak egy merész ugrással tudott megmenekülni.

– Hm. És a halottak? Már azonosították őket?

– Csak a sofőrt, főfelügyelő. A zekéjében ott volt egy igazolvány. És egy jogosítvány. Tessék.

Rath elvette az iratokat. Az egyik egy fényképes igazolvány volt, a Nagy-Berlini Bérkocsi-tulajdonosok Egyesülete állította ki Lehmann, Otto nevére. A fényképen látható férfi simléderes sapkát viselt, és úgy negyvenéves lehetett. A jogosítványon ugyanannak a fényképnek a levonata díszelgett.

– Ez itten az – mondta a közrendőr a jobb oldalon fekvő holttestre mutatva. Amelyiken csupa vér volt a lepedő.

– És a másik? – kérdezte Rath.

– Arról még semmit sem tudunk. Csak pénz volt a bukszájában. Meg egy kulcs.

– Mutassa csak!

Az egyenruhás átnyújtott Rathnak egy pénztárcát, amelyben úgy harminc márka aprópénz és egy kis ezüstkulcs lapult. A fémkulcsra az ötvenhetes számot gravírozták, de ezenkívül más nem volt benne.

– Van valami elképzelése, mihez tartozhat? Valami csomagmegőrzőhöz? – kérdezte Rath.

Az egyenruhás alaposan szemügyre vette a kulcsot, aztán megvonta a vállát.

– Bármi lehet, meg annak az ellenkezője is. Valami pályaudvari csomagmegőrző esetleg, vagy banki. Vagy esetleg repülőtéri.

– Más nem volt a táskájában?

– Egy doboz cigeretta. Egy öngyújtó. Meg ez itten.

A főtörzsőrmester előhalászott egy kis dobozkát a kabátzsebéből, és kinyitotta.

– Egy gyűrű?

A kék ruhás bólintott.

– Azt feltételezzük, hogy az uraság éppen egy hölgyhöz tartott. Virágokat is találtunk a taxiban.

– A feltételezést hagyja inkább a bűnügyi rendőrségre! – mondta Rath. – És gondoskodjon róla, hogy a bizonyítékokat annak rendje és módja szerint bezacskózzák és feliratozzák!

– A cigarettákat is?

– Természetesen. Mindent.

– Igenis, főfelügyelő!

A főtörzsőrmester tisztelgett.

Rath leguggolt az ismeretlen holttesthez, és felhajtotta a lenvászon takarót. A férfi a húszas évei végén, a harmincas évei elején járhatott, szép arca volt, amely egy ronda horzsolt sebet leszámítva szinte teljesen ép maradt. A finom nyári kabátban a holttest szinte elegánsnak tűnt, de olyan sápadt volt, amilyen sápadt csak egy halott tud lenni. Ezenkívül a feje és a nyaka furcsa, természetellenes szögben állt. Gerinctörés, állapította meg magában Rath. És néhány belső sérülés: a férfi orrából és füléből kicsi, vékony vércsíkok szivárogtak. Átkutatta a halott zsebeit, de semmit sem talált egy használt zsebkendőn kívül, amelyet a kék egyenruhások vagy nem vettek észre, vagy nem volt gusztusuk megfogni. Rath is visszagyűrte a nadrágzsebbe, miután két ujjal felemelte, hátha talál rajta egy monogramot vagy valami hasonló megkülönböztető jelet. De semmi ilyesmit nem talált. Bárhol megvásárolható tucatáru volt.

– Csinálj egy képet erről a kettőről is itt! – kiáltotta oda Rath Czerwinskinek, aki éppen akkor szerelte fel a fényképezőgépet az állványra. Rath lehúzta a leplet a másik holttestről. Ennek a férfinak jóval durvább sérülései voltak, a mellkasa helyét, amelyre már majdnem rászáradt a lenvászon lepel, valami feketésvörös véres massza foglalta el, amelyen itt-ott átderengtek a bordák fehér csontjai. Jobban jártak, hogy nem látták azt a disznóságot, ami itt volt. Rathot a rosszullét kerülgette, úgyhogy gyorsan visszaterítette a nyitott mellkasra a leplet, és inkább a halott vágott sebekkel teli arcát vette szemügyre. A szeme legalább sértetlen maradt, és most a semmibe meredt. A sérülések ellenére is felismerhető volt az igazolványképen látható férfi.

Visszaigazította a leplet a holttestre, felállt, és még egyszer odafordult a kék ruhás rendőrhöz.

– Hol van az a tanú, akit állítólag meg akartak gyilkolni? – kérdezte Rath.

– Dr. Gebhardt? – A főtörzsőrmester rámutatott két civilre, akik az egyik rendőr mellett álltak a híd alatt. – Ott. A szemüveges.

Rath a járdára pöckölte a cigarettáját, és odasétált a három emberhez. Meg sem próbálta eltitkolni a rosszkedvét. Egy halálos közlekedési balesethez a központi gyilkossági ügyosztálynak általában nem sok köze volt. Ha a körzeti rendőrőrs munkatársai – mivel mindig ők érnek ki elsőként a helyszínre – valami gyanúsat találtak, akkor értesítették a bűnügyieket. Mint most, amikor az egyik tanú valami zavaros gyilkossági kísérletről hadovált.

Rath odalépett a három férfihoz, és elővette a jelvényét.

– Bűnügyi rendőrség – mondta Rath köszönés és bemutatkozás nélkül. Gyűlölte a német köszönést, amelyre a szolgálati előírások egyébként kötelezték. Akkor már inkább udvariatlanul elfelejtett köszönni. Nem kell minden hülyeségben részt venni, amit csak a nácik kitalálnak.

– Melyikük Gebhardt úr? – kérdezte Rath, habár már tudta a választ.

– Doktor Gebhardt – mondta a szemüveges. – Ami jár, az jár.

– Orvos?

– Hova gondol? Bölcsész vagyok.

Gebhardt ezt olyan hangon mondta, mintha Rath a kérdésével megsértette volna.

– Gebhardt úr, maga tényleg azt mondta a kollégáknak, hogy meg akarták ölni?

– Úgy van, felügyelő úr! Hajszál híján gyilkosság áldozata lettem.

– Főfelügyelő. Ami jár, az jár.

Gebhardt igencsak meglepődött, de nem mondott semmit.

– És mégis, ki akarta önt meggyilkolni? – folytatta Rath. – És főként hogyan?

Gebhardt a taxisofőr holttestére mutatott. Közben olyan képet vágott, mintha éppen beárulna valakit az iskolában.

– Az az ember ott – mondta a férfi –, a bérkocsijával szántszándékkal felhajtott a járdára. Egyenesen felém. Csak úgy tudtam megmenekülni, hogy oldalvást vetettem magam. Ne akarja megtudni, mennyi kék foltot szereztem közben. És itt… nézze csak…

Dr. Gebhardt a kabátjára mutatott, amely bal felől csupa sár volt, és nedvesen csillogott.

– És maga éppen ott tartózkodott, ahol a taxi felhajtott a járdára, mielőtt nekiütközött volna a falnak?

Gebhardt bólintott.

– Biztos vagyok benne, hogy ez az ember engem akart elgázolni. Olyan dühödten nézett rám!

– Dühödten?

– Na hát úgy, mint aki meg akar ölni valakit.

Rath igyekezett uralkodni magán. Ott állt előtte az az ember, aki a légből kapott feltételezéseivel tönkretette a délutánját, de azért uralkodott magán.

– Akkor mutassa meg nekem, kérem, hogy hol állt, amikor a baleset történt! – mondta végül.

– Na, hát éppen ott.

Gebhardt a taxi roncsa melletti járdarészre mutatott.

– És abba a pocsolyába vetődött bele?

A tanú bólintott.

– Aztán már jött is a nagy csattanás.

– Ha jól értem a helyzetet, akkor a gépkocsi nyílegyenesen felhajtott az úttestről a járdára, aztán nekicsapódott a falnak.

Gebhardt bólintott.

– Talán beragadt a kormány – mondta Rath. – És a sofőrnek nem volt más választása, mint egyenesen nekihajtani a falnak.

– De akkor miért nem fékezett? – kérdezte Gebhardt, és felemelte a mutatóujját. – Sőt, éppen ellenkezőleg, még gázt is adott!

Rath odafordult a másik tanúhoz, aki néhány évvel fiatalabb és kevésbé jól öltözött volt a doktornál.

– Ezt ön is meg tudja erősíteni, tisztelt…?

– Brückner, főfelügyelő. A biztos úr az előbb már felírta az adataimat…

– Nos, Brückner úr, igaz mindez? A sofőr tényleg gázt adott?

– Igenis, főfelügyelő. Még azt is hallani lehetett, ahogy rendesen felbőgött a motor.

– Hm… – Rath elgondolkozva simogatta az állát. – Talán pánikba esett, és összekeverte a pedálokat. Előfordul az ilyesmi.

– Nem, nem… – Gebhardt a fejét rázta. – Főfelügyelő úr, én egészen biztos vagyok a dolgomban: a taxisofőr nem esett pánikba, hanem dühödt volt. Engem vett célba! Meg akart gyilkolni!

– Akkor ez nyilvánvalóan nem sikerült neki. Végül is ő hever ott holtan a járdán, nem pedig Gebhardt doktor.

– Már megbocsásson, uram!

– Tételezzük fel, hogy a sofőr tényleg ennyire ostoba lett volna: miért akarta volna megölni magát? Mi volt az indítéka?

– Miket kérdez maga tőlem? Maga a rendőr.

– Ismerte a taxisofőrt?

– Honnan ismertem volna? Sohasem láttam.

– És miért éppen magát vette volna célba egy olyan ember, akit nem is ismer?

– Talán kommunisták voltak – mondta Gebhardt az öltönye hajtókájára mutatva, amelyen ott díszelgett a náci párt jelvénye.

– Egy kommunista, aki meg akarja gyilkolni a mozgalom egyik nagyérdemű tagját, és közben saját magával és az utasával végez… Maga tényleg ezt akarja bemesélni nekem? Tisztában van azzal egyáltalán, hogy ennek milyen következményei lehetnek?

Gebhardt nyilvánvalóan nem tudta, mivel csak kérdőn nézett Rathra.

– Kedves Gebhardt úr, ha maga komolyan azt állítja, hogy ez a közlekedési baleset valójában egy politikai gyilkossági kísérlet volt, akkor kénytelen leszek értesíteni a Gestapót. És akkor a Prinz-Albrecht-Straßén kell majd a kollégáknak elmagyaráznia, hogy miért is vált egy politikai merénylet célpontjává.

Gebhardt a Gestapo szóra összerezzent. A Titkos Államrendőrséget még a hithű nácik is igyekeztek elkerülni, ha lehetett.

– Én az égvilágon semmit sem állítok – mondta Gebhardt megszeppenve –, csak annyit tudok, hogy a férfi szántszándékkal hajtott fel a járdára. Az világosan látszott.

– És mi a helyzet önnel, Brückner úr? Maga is így látta?

– Én odaátról jöttem, a városi vasútról. És semmiféle arcot nem láttam. – A másik tanú megvonta a vállát. – De egyet meg tudok erősíteni: ez aztán tényleg nem fékezett, inkább még gázt adott. Padlógázzal áthúzott az úttesten, aztán fel a járdára… Mielőtt felfogtam volna, hogy mi van, má’ jött is csattanás. Olyan hangos volt, el sem hiszi az ember. Azonnal iderohantam, először azt hittem, ezt az uraságot is telibe kapták, de hát, ugyebár, ő él. Megpróbáltam segíteni, de má’ nem volt mit tenni. Az ott a járdán, na, az már meg se moccant, nekicsapódott a falnak, azt má’ nem élte túl. A taxisofőrről nem is beszélve, az kész mészárszék volt ott a vezetőülésen. Sok mindent láttam ám a világháborúba’, de ilyet… ilyet nem! Na, aztán má’ jött is a policáj… úgy értem, a maga kollégái. Oszt azóta itt ácsorgunk.

– Egyelőre köszönöm az uraknak a segítséget. – Rath átnyújtotta a tanúknak a névjegykártyáját. – Hétfőn tizenegykor várom mindkettőjüket az irodámban. Ha a főtörzsőrmester felvette az adataikat, akkor elmehetnek.

– Köszönöm, főfelügyelő.

Brückner megpöckölte a simléderes sapkáját, és elindult az utca túloldala felé. Gebhardt, a doktorált akadékoskodó, tétován égnek emelte a szemét.

– Mi van még? – kérdezte Rath.

– Na, hát a kabátom.

– Tessék?

– Nézze csak meg, mi lett vele!

– Már megnéztem. Koszos lett. És?

– És? Ki fogja kifizetni nekem a tisztító számláját?

– Ha tényleg ez a legnagyobb gondja, akkor kérdezzen rá a bérkocsitársaságnál.

Rath ezzel faképnél hagyta a férfit, és odasétált a balesetet szenvedett gépkocsihoz.

A taxi, egyébként elég jól megépített járgány, az ütközés hatására az eredeti méretének a felére zsugorodott össze, a hűtőrács benyomódott, az első tengely elhajlott, és úgy becsúszott a karosszéria alá, hogy az első kerekekből szinte alig lehetett valamit látni. Annál kísértetiesebb látványt nyújtott a gépkocsi fara, amely első pillantásra sértetlennek tűnt. Attól a ténytől eltekintve, hogy az összes ablaküveg ripityára tört.

Czerwinski már végzett a holttestekkel, és éppen nekilátott, hogy minden oldalról lefényképezze a roncsot. Gépiesen, a legnagyobb nyugalommal, különösebb elmélkedés nélkül, ahogy egyébként a munkáját szokta végezni. A bűnügyi titkár akkor sem hagyta abba a fényképezést, amikor Rath odament a vezető felőli ajtóhoz, hogy egy pillantást vessen az autó belsejébe.

– Paul, öregem, nem engem kell fényképezned munka közben, hanem a tetthelyet! Tarts egy kis szünetet, vagy keress magadnak valami más fényképezni valót!

Czerwinskinek nem esett nehezére a választás. Előszedte a cigarettáját a kabátjából, és odasétált az egyenruhásokhoz. A kövér bűnügyi titkár imádta a cigarettaszüneteket.

A vezetőülés elég ronda látványt nyújtott, minden csupa vér és üvegszilánk volt. Az autó mellett egy véres fémrúd hevert a járdán, amelyen látszott, hogy nemrég fűrészelték ketté. Rath gyomra egy pillanatra felkavarodott, amikor rájött, hogy ez a kormányoszlopnak az a része lehet, amelyet az egyenruhások Otto Lehmann mellkasából húztak ki.

Rath inkább visszament a gépkocsi farához, amely szinte sértetlennek tűnt. Kívülről legalábbis. A hátsó ülést ugyanakkor alig lehetett látni az üvegcserepektől. Az utastérben szétszóródva hosszú szárú rózsák hevertek, mintha valaki mikádót játszott volna velük. Még a gépkocsi mellé is jutott belőlük néhány szál. Rath a lábtérben felfedezett egy fekete bőr aktatáskát, amely szemlátomást becsúszott és beszorult az ülés alá. Rathnak erővel kellett kirángatnia onnan. A táska sértetlennek tűnt. Milyen törékeny lény is az ember!, gondolta magában a főfelügyelő. Két ember meghal, ezen a táskán meg egy karcolás sem esett.

Lesöpörte az üvegcserepeket a bőrről, és megnézte, van-e rajta névtábla vagy valami hasonló, de csak egy doboz Asbach bonbont és egy nagy barna borítékot talált benne, egymástól szépen elkülönítve, a táska egy-egy rekeszében. A felbélyegzett, de még postai pecsét nélküli, nagy méretű borítékot meg is címezték: E. Seitz és családja, Schwabach, Nürnberger Straße 38. Rath ide-oda forgatta a kezében a nagy barna borítékot, de feladót sehol nem talált rajta.

Természetesen nem tehette volna meg, de azonmód felnyitotta. Ha megtalálja a feladó nevét, akkor sok időt megspórolhat magának. És miért zavarna egy halottat, ha megsértik a levéltitkát? A kollégáknak majd azt mondja, hogy a levél az ütközés hatására szakadt fel.

Ilyen gondolatokkal nyitotta fel a borítékot, de a következő pillanatban már átkozta magát a könnyelműségéért.

Rögtön sejtette, hogy valamit nagyon elrontott, amikor a barna borítékból kivett két irattartó mappán meglátta a Titkos Birodalmi Ügy feliratot. És amikor kinyitotta az egyik mappát, és a szöveget átfutva megakadt a szeme a Hermann Göring nevén, az előbbi sejtése gyorsan bizonyossággá is vált.

A fenébe!

Gyorsan visszacsukta a mappát, mintha azzal meg nem történtté tehette volna a dolgot. Szaporábban vette a levegőt, a vér a fejébe tolult, úgy érezte magát, mintha rajtakapták volna. Pedig senki sem láthatta, hogy mit csinált, és hogy mit tartott éppen a kezében.

Titkos akták. Isten tudja, honnan származnak. De ez most nem is volt érdekes. Ahogy az is teljesen mindegy volt, hogy egyetlen mondatot sem olvasott el a szövegből, és fogalma sem volt róla, hogy az miről szólt. Illetéktelenül felnyitott egy titkos anyagot, amelynek valahogy köze volt Hermann Göringhez, az ő kenyéradó gazdájához, a birodalom második emberéhez.

A legszívesebben a feltépett borítékkal együtt visszatette volna a mappákat a táskába, mintha semmi sem történt volna, de a felnyitott levél teljesen egyértelművé tette a helyzetet, és ki hinné el neki, hogy nem ő bontotta fel? És még ha be is vennék a meséjét, azt ki hinné el neki, hogy nem olvasott bele a levélbe? Ez így már nem levéltitok, hanem államtitok megsértése. Belenézett egy olyan mappába, amelybe sohasem lett volna szabad belenéznie. Abba most inkább nem gondolt bele, mi jár az új Németországban azoknak, akik ilyesmit tesznek.

Hosszas morfondírozásra nem volt idő; Rath visszatette a pralinésdobozkát az aktatáskába, a levelet becsúsztatta a mellénye alá, és begombolta a kabátját. Éppen befejezte a mozdulatot, amikor meghallotta a háta mögül Czerwinski hangját.

– Nos, főnök? Találtál valamit?

Rath hátrafordult. A kövér bűnügyi titkár eltaposta a cigarettáját, és kíváncsian nézte. Látta volna, hogy mit csinált? Az képtelenség, egész idő alatt a hátsó ülés fölé hajolt, és a kocsi ajtaja teljesen eltakarta Czerwinski elől.

– Semmi különöset – válaszolta Rath. – Csak egy aktatáskát. A kocsi tele van virágokkal és üvegcserepekkel. Fényképezd csak le!

Czerwinski bólintott.

– És mi van a táskával? – kérdezte a bűnügyi titkár a hátsó ülésre mutatva.

– Mégis mi lenne? Te majd biztosítod, miután lefényképezted. És nézd meg jó alaposan, nem találsz-e valami más bizonyítékot, mielőtt beviteted a roncsot az Alexre.

– Tessék?

– Ember, mindent külön el kell magyaráznom neked? A bűnügyi technikusokhoz. Meg kell vizsgálniuk a járművet, nincs-e esetleg valami technikai problémája.

Czerwinski arcára csalódottság ült ki. A bűnügyi titkár abban bízott, hogy a fényképezés után szépen hazamehet. Rath tudta, hogy a kövér kollégája nem fog örülni neki, de valahogy meg kellett szabadulnia tőle.

– Na, akkor én megyek is – folytatta Rath –, és értesítem a halott taxisofőr családját.

– De… – Czerwinski tehetetlenül a Buickra mutatott. – …hogy fogok így visszajutni a Várba?

– A trélerben biztosan lesz még egy szabad hely.

Rath megpöckölte a kalap karimáját.

Czerwinski egy szót sem szólt. Felemelte a jobb kezét, de közben nem is nézett a főnökére, és valamit matatni kezdett a fényképezőgépen.

A híd alatt megállt egy hullaszállító autó, és kiszállt belőle két fekete ruhás alak. A főtörzsőrmester német köszöntéssel fogadta őket, amelyet a két férfi feszes karlendítéssel viszonzott. Aztán a három férfi kezet rázott egymással, mintha régi barátok lennének.

Rath odament hozzájuk.

– Mégis mi folyik itt? – kérdezte a főtörzsőrmestertől.

– Na, tudja, hogy megy ez, főfelügyelő – mondta a kék egyenruhás, és kántálni kezdte: – „Ha halottja van, semmi vész, jön a Grienesen temetkezés.”

– Az urak felőlem már vihetik is a holtakat. Csakhogy nem Grienesenhez, hanem a Hannoversche Straßéra.

– Tessék?

– Nehéz a felfogása? Az igazságügyi orvosszakértői intézetbe. A baleset áldozatait természetesen fel kell boncolni. Már elfejtette? Ez itt egy gyilkossági nyomozás. Szóval még eltart egy darabig, amíg a temetkezési vállalkozó ráteheti a kezét a holttestekre.

Az egyenruháson látszott, hogy nagyon nem tetszik neki a dolog, de azért engedelmesen tisztelgett.

– Igenis, főfelügyelő úr!

– Csakhogy minket nem küldöncnek rendeltek ide – magyarázta az egyik gyászhuszár.

– Én nem tudom, hogy magukat ki és minek rendelte ide – förmedt rá a főfelügyelő a férfira –, de ha már itt van, akkor legyen szíves teljesíteni a rendőrség utasításait.

– És ki fizeti ki ezt nekünk?

– Állíttassanak ki egy számlát a hullaházban a holttestek átszállításáról, aztán azt küldjék el az államügyészségnek, és az majd megtéríti a költségeiket.

A gyászhuszár bosszúsan a közrendőrre pillantott. Aztán a kollégájával odabaktatott a hullaszállító autóhoz. Kinyitották a kocsi hátsó ajtaját, és kihúztak belőle egy ónkoporsót.

A kék egyenruhás olyan képet vágott, mint akinek csikar a hasa. Rath közbelépése miatt vélhetően elesett egy kis baksistól. Mégis feszesen vigyázzba vágta magát, amikor Rath ráüvöltött, mintha csak a kaszárnyaudvaron lennének.

– Maga felel azért, főtörzsőrmester, hogy itt minden rendben menjen. Az lesz a legjobb, ha velük megy a Hannoversche Straßéra, és személyesen felügyeli a dolgot.

– Igenis, főfelügyelő úr!

– És hétfőn reggel ott szeretném látni az íróasztalomon a balesetről készült jelentését. Számíthatok magára?

– Igenis!

– Jól van, főtörzsőrmester. Akkor én most elköszönök. Czerwinski bűnügyi titkár veszi át a parancsnokságot itt, a tetthelyen.

– Czerwinski bűnügyi titkár! Igenis! – A közrendőr még szalutált egy utolsót, majd a magasba lendítette a karját. – Heil Hitler, főfelügyelő úr!

Rath egy pillanatra behajlította a jobb karját, majd szó nélkül sarkon fordult. Útban az autójához rágyújtott egy cigarettára. A boríték olyan hangosan zizegett a mellénye alatt, hogy attól félt, mindenki hallja. Megkönnyebbült, amikor végre beült a volán mögé. Senki sem foglalkozott vele, mindenki ment a maga dolgára. A gyászhuszárok berakták az első holttestet a koporsóba, Czerwinski összecsukta a fényképezőgép állványát, és elkezdett parancsokat osztogatni a közrendőröknek. A szélvédőn szétrobbantak az első esőcseppek. Rath beindította a motort, és bekapcsolta az ablaktörlőt.

Céltalanul furikázott a környéken, fogalma sem volt, hogy hová menjen. Csak annyit tudott, hogy a Lehmann családnak egy kis türelemmel kell még lennie, amíg megtudhatja, hogy a család kenyérkeresője tragikus körülmények között életét vesztette. Előbb még meg kell oldania egy problémát.

Elég sok időbe telt, mire végre rájött, hogy mit kell tennie. Teljesen azért nem volt biztos a tervében, de nem jutott eszébe más. A Hallei kapunál támadt a mentőötlete, amikor meglátott egy postást, aki éppen a postaládát ürítette. A Lindenstraßén az egyik írószerüzletben gyorsan vásárolt egy nagy barna borítékot és egy bélyeget, majd a Köllnischer Parkhoz hajtott.

És most ott ült az autójában. A park egyik nyugalmas szegletében, és az ölében heverő, gyűrött, feltépett borítékot bámulta. A mellénye alatt töltött idő igencsak megviselte a borítékot, amelyet össze sem lehetett hasonlítani az anyósülésen heverő, szűziesen tiszta, sima és üres társával.

A bélyeget már felragasztotta, most már csak a címzést kellett ráírnia az új borítékra, lehetőleg az eredetihez hasonló kézírással, aztán beletenni a titkos iratokat, az egészet leragasztani, és bedobni a legközelebbi postaládába. Ez volt a terv. Az egyetlen lehetőség, amellyel kikecmereghetett ebből a kutyaszorítóból, ahová a kíváncsisága juttatta: csak akkor nem fog gyanút senki, ha az iratok megérkeznek oda, ahová eredetileg is szánták őket. Szerencsére nem engedett az első késztetésnek, és nem hajította be a kényes iratkupacot az első útjába kerülő szemétkosárba vagy a Spreebe.

Elővette a Charlytól karácsonyra kapott töltőtollát, az új borítékot ráfektette a régire, és már éppen neki akart látni az írásnak, amikor egy árnyék elfogta előle a napfényt. A rémület az egész testét átjárta. Egy járókelő állt ott, közvetlenül a vezetőoldali ajtó előtt, egy férfi a kutyájával. Rath nem tudta eldönteni, hogy a közömbös képpel a parkot bámuló kutyatulajdonos egyáltalán benézett-e az autójába, mégis úgy érezte magát, mintha rajtakapták volna. Mintha üldöznék.

Megvárta, amíg a férfi eltűnt a parkban, miután egy darabig még ide-oda forgatta a fejét, és közben mintha tényleg be is kukucskált volna a kocsijába, aztán eltette a tollát, a kabátja alá dugta a borítékot, és kiszállt. A szemközti téglaépület egy nyilvános illemhelyet rejtett magában, Rath azt vette célba, letett egy kis aprót a vécésnéni elé, és bezárkózott a legelső szabad fülkébe. Azután leült, és elővette a borítékokat.

Itt senki sem fogja meglesni.

Az idegen írást könnyebb volt utánozni, mint gondolta. Schwabach. Az meg hol az ördögben lehet? Na, végül is teljesen mindegy. Összehasonlította a két címzést, és elégedetten bólintott. Egy grafológiai vizsgálaton ugyan kiderülne a turpisság, de arra nem fog sor kerülni; a borítékok úgyis mindig a papírkosárban végzik. A lényeg, hogy a boríték tartalma megérkezzen oda, ahová szánták.

Rath kivette a két zöld mappát a feltépett borítékból. Tulajdonképpen csak át akarta tenni a mappákat az új borítékba, hogy utána leragassza, de nem tudta megtenni. A két sötét dosszié ott hevert az ölében, Rath mereven bámulta őket. A mappák szinte könyörögtek, hogy nyissa ki őket. Lépéseket hallott, és összerezzent. Valaki bereteszelte maga után a szomszédos fülke ajtaját, és felhajtotta a vécéülőkét.

Rath kapkodva becsúsztatta a mappákat az új borítékba anélkül, hogy bármelyikbe is belenézett volna. A tudás hatalom, jutott eszébe az apja régi jelmondata. Nem, a tudás néha egyszerűen csak veszélyes. Akik túl sokat tudnak, azok korán halnak. Megnyalta a ragasztócsíkot, és lezárta a borítékot. Csak szabadulni tőle!

Rath meghúzta a vécéöblítő láncát, majd miközben a víz zubogott, visszadugta a borítékot a kabátja alá, és elhagyta a fülkét. Megmosta a kezét, mint minden normális mosdóhasználó, egy barátságos biccentéssel elköszönt a vécésnénitől, és visszament a parkba. Megbizonyosodott róla, hogy a Märkisches Museumnál lévő postaládát vasárnap is ürítik, majd bedobta a borítékot.

Hihetetlenül megkönnyebbült, amikor a kis fém csapóajtó ismét eltakarta a bedobónyílást, majdnem annyira, mint régebben gyónás után, mintha a levél feladásával egyszerre minden bűnétől megszabadult volna. A taxiban talált titkos iratcsomag visszaváltozott egy teljesen hétköznapi levéllé, amely több ezer más levéllel együtt elindult a megadott cím felé. Helyreállt világ rendje, senki sem fog észrevenni semmit.

Rágyújtott egy Overstolzra, és a parkon át visszament az autójához. A régi borítékot összegyűrte, és belegyömöszölte az első útjába kerülő szemétkosárba.

5. fejezet

Egy fehér köpenyes vállat átölelő meztelen karok. Egy meztelen hátat és feneket simogató kezek. Martha Döring elragadtatott arca, miközben a fehér köpenyes-kötényes nő a mellét csókolgatja. A két nő szenvedélyesen ölelte egymást, miközben lehunyt szemmel csókolóztak.

A Charly által készített utolsó fényképeken még látni lehetett, ahogy a női fürdőmester leguggolt, és csókolgatni kezdte a szétvetett lábbal a kád szélén ülő Martha Döringet, méghozzá éppen ott, ahol Siegmund Döring valószínűleg még sohasem csókolta meg, vagy ha mégis, akkor nyilván nem elég gyakran. Ez volt az a pillanat, amikor Charly félbehagyta a fényképezést. Mivel elmondhatatlanul mocskosnak érezte magát.

De nem azért, amit a két nő a szomszéd kabinban csinált, hanem azért, mert lefényképezte őket, a legintimebb, legszemélyesebb kapcsolat közben, amely két embert összeköthet egymással. Ez a felismerés olyan hirtelen tört rá, hogy felkavarodott a gyomra; eltette a fényképezőgépet, visszavette a harisnyáját meg a cipőjét, és hanyatt-homlok kirohant a népfürdőből, még a dugót is elfelejtette kihúzni a kádból.

Végigrohant az utcán, nem is foglalkozott vele, hogy merre tart, felugrott az első arra járó villamosra, miközben azt se tudta, hol lesz a végállomása, és lehunyt szemmel várta, hogy a jármű maga mögött hagyja Weddinget. A Rosenthaler Platzon végül átszállt egy másik villamosra, és azzal folytatta az útját a nyugati városrészbe, de csak a sötétkamrában sikerült valamelyest megnyugodnia.

Felkapcsolta a lámpát, és kivette a levonatokat a vízfürdőből. Szerette ezt a munkát, amelyet az egykori munkatársától, Reinhold Gräftől tanult meg, aki régebben sokat fényképezett a gyilkossági osztály számára.

Már-már túl jól sikerültek a képei. Ha Siegmund Döring meglátja ezeket a képeket, akkor a felesége nem sok jóra számíthat. A férfi párttag volt, amint azt a kabáthajtókáján a kitűző is hirdette. Nem tűrne meg maga mellett egy asszonyt, aki leszbikus szeretővel szarvazta fel. A női homoszexualitást másként kezelték ugyan, mint a meleg férfiak kapcsolatait, például nem is büntették, de Charly inkább nem gondolt bele, hogyan bánna Döring a feleségével, ha tudomást szerezne a titkáról. A családon belüli erőszak elvileg ugyan bűncselekménynek számított, a legtöbb bíró azonban nagyvonalúan bánt az erőszakos férjekkel. És mi van akkor, ha a fürdőben készített képek éppen egy ilyen folyamat kezdetét jelentenék? Charly fényképei legjobb esetben is szégyent és gyalázatot hoznának Martha Döring fejére, vagy valami még rosszabbat. És ezzel Charly nem igazán büszkélkedhetne.

Nem, Charly nem így képzelte a magánnyomozói munkát, amikor háromnegyed évvel korábban elfogadta Böhm ajánlatát. Azt megelőzően is rendszeresen találkozott az egykori főnökével és mentorával, még azután is, hogy Böhmöt kirúgták a rendőrségtől, pedig ez nagyon nem tetszett Gereonnak, aki annak idején valahogy mindig összerúgta a port a nyomozóval. Gereon azt is rossz néven vette, hogy Charly először Böhmnek mesélt az összetört álmairól. Pedig puszta véletlen volt az egész. Már megbeszélték Böhmmel a találkozó időpontját, amikor egy zimankós decemberi napon Guido Scherer közölte vele, hogy búcsút inthet mindannak, amiről álmodott. Hogy a Blum és Scherer Ügyvédi Irodában végzett gyakornoki időszakát nem fogják elismerni, mivel az új Németország elzárja az ügyvédi pályát a nők elől. És hogy Charly már a második államvizsgáját sem teheti le. Arról nem is beszélve, hogy mostantól egyetlen nő sem dolgozhat ügyvédként.

Ilyen magányosnak és elesettnek Charly legutóbb az apja halála után érezte magát, a felrobbant ház romjai előtt. Akkor és ott megfogadta, hogy harcolni fog a világgal, és soha, senkinek nem adja meg magát. De a világ szívósabb volt, mint ahogy azt ő gondolta.

Amikor Guido befejezte, Charly nem tudta eldönteni, hogy a düh vagy a tehetetlenség érzése az erősebb benne. Aztán a megbeszélt időpontban, és még mindig teljesen tanácstalanul, megjelent Böhm nyomozóirodájában. És mindent elmesélt neki.

– Jön még kutyára dér – mondta Böhm. – Nem szabad feladnunk. Egyszer Németországnak még szükségre lesz a hozzánk hasonló emberekre.

És ezzel a mondattal Böhmnek tényleg sikerült megvigasztalnia. Nem úgy Gereonnak néhány órával később. Gereon ugyanis azzal a javaslattal állt elő, hogy menjen vissza a bűnügyi rendőrséghez, és ezt teljesen komolyan is gondolta. Menjen vissza Friederike Wiekinghez és a női bűnügyi rendőrséghez.

– Most Wiekingék is Gennat alá tartoznak – magyarázta Gereon. – Szóval mi is meg ők is az M nyomozócsoporthoz tartozunk. Beszélhetek a Buddhával.

Charly semmit nem értett az egészből.

– Vissza a rendőrséghez? Hogy a nácik fogdmegjeként dolgozzak?

– Nem minden rendőrhivatalnok a nácik fogdmegje. Én gyilkossági nyomozó vagyok, a gyilkosság pedig jogtalanság, bárki kormányozzon is.

Gereon régi litániája. És a legrosszabb az volt az egészben, hogy bizonyos értelemben még igaza is volt. Az ember nem bújhat ki minden felelősség alól, nem hagyhat rá mindent a nácikra. Hiszen éppen ezért akart ügyvéd lenni.

Amíg a nácik keresztül nem húzták a számításait.

De Charly egykor a rendőrségen is úgy dolgozott, méghozzá hosszú éveken át, hogy nem is volt rendőr. Csak gépírónő volt a gyilkossági ügyosztályon, Wilhelm Böhm és Ernst Gennat mellett. Ki az ördög akadályozhatná meg tehát abban, hogy az ügyvédi irodában egyszerű titkárnőként segítse azokat, akiket a náci rezsim egyre nehezebb helyzetbe kényszerít: a zsidókat, a nem-árjákat, és az úgynevezett politikailag megbízhatatlan személyeket?

Guido is ezen a véleményen volt, úgyhogy Charly megtartotta az íróasztalát az ügyvédi irodában, továbbra is ott dolgozott, bár már csak félállásban és kevesebb pénzért, de lényegében ugyanazokkal a dolgokkal foglalkozott, mint azt megelőzően gyakornokként.

És amikor Böhm felkérte, hogy dolgozzon nála, Charly abban bízott, hogy valami hasonlót csinálhat majd, mint anno rendőrként. Amíg meg nem kapta az első megbízását, és rá nem jött, hogy itt teljesen hétköznapi dolgokkal kell foglalkoznia, és nem olyanokkal, amelyek jobbá tennék a világukat. De Martha Döring megfigyelése volt az első olyan ügye, egyébként a tizenegyedik vagy tizenkettedik megbízása, amely miatt teljesen kétségbe vonta a munkája értelmét.

Az időközben megszáradt fényképeket Charly egy borítékba tette. Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy egyszerűen kidobja a őket, és azt mondja Böhmnek, hogy nem járt sikerrel a népfürdőben, de erre végül nem vitte rá a lélek. Charly azóta bízott Böhmben, hogy a felügyelő felvette gépírónőnek a rendőrséghez, méghozzá egy olyan pillanatban, amikor teljesen kétségbe volt esve, és fogalma sem volt, hogy mihez kezdjen magával. Böhm ráadásul rögtön felismerte, hogy kiváló érzéke van a nyomozómunkához, és a szárnyai alá vette. És ő is megbízott benne. Nem titkolhatott el előle ilyen dolgokat. Meg kellett mutatnia Böhmnek a fényképeket, meg kellett beszélnie vele az ügyet. Remélve, hogy Böhm is hozzá hasonlóan látja a dolgokat.