Szerkesztette: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Borítógrafika: exellero

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Kovács Mária

Korrektúra: Kótai Katalin

A novellák válogatásában közreműködött  Takács Gábor

Copyright © Alexandrov Anna, Csoma-Lőrincz Tamara, Erdei Lilla, Evellei Kata, Farkas Balázs, Kiss Gabriella, Kovács Tünde, Körmendi Ágnes, Kővári Bettina, László Zoltán, Lőrinczy Judit, Molnár B. Gábor, Nagy Roxána, Palágyi R. László, Bogi Perelmutter, Radics Roland, Rusvai Mónika, Veres Attila, 2020

© Gabo Kiadó, 2020

Borítógrafika © exellero, 2020

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-037-7

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

László Zoltán: Kimenőoldal

Palágyi R. László: A róna gyermeke

Farkas Balázs: A végtelen

Evellei Kata: Kobalt

Lőrinczy Judit: A doboz

Körmendi Ágnes: A konzul nyolcadik lelke

Csoma-Lőrincz Tamara: Jónás

Krausz Emma: A valódi tulajdonos

Nagy Roxána: Kicevice

Veres Attila: A világ helyreállítása

Rusvai Mónika: Embermadár

Molnár B. Gábor: Mély álom

Radics Roland: A Másik

D. Kovács Tünde: Piros folt a végtelen fehéren

Erdei Lilla: Cunciróka

Alexandrov Anna: Lakás a kilencediken

Kiss Gabriella: Egy férfi belépett a bárba

Takács Bogi: Elegendő kétségbeesés esetén

ELŐSZÓ

Tavaly ilyenkor csak kevesen gondolták volna, hogy végül így alakul 2020. A koronavírus-járvány ugyan egyes szakértőket nem lepett meg – és Sarah Pinkser friss Nebula-díjas regénye, A Song for a New Day is mintha előre látta volna egyes aspektusait –, az emberek többségét váratlanul és sokkolóan érte. Természetesen, ahogy az élet minden területén, úgy a könyvszakmában is lelassultak emiatt a dolgok. A legtöbb kiadó óvatosan mérte fel, milyen lehetőségek maradtak a bezáró boltok és a megváltozott közhangulat mellett.

Szerencsére, bár valóban csökkent a kiadott kötetek száma, több nagy nemzetközi sikerkönyv meg tudott jelenni magyarul, és néhány hazai író könyve is befért a kiadott címek közé. Ugyanakkor – talán a járvány hatására is – kevesebb antológia vagy novelláskötet jelent meg magyar szerzőktől. A hazai fantasztikumot kedvelők a Black Aether válogatását, az Aether Atroxot találhatják érdekesnek, amelybe magyar novellák is kerültek. Ezenfelül a rövidebb írásokat keresők továbbra is a maroknyi profi és amatőr magazinban találhatnak sci-fi és fantasynovellákat. Reméljük, a járvány elvonultával ismét felélénkül majd a magyar antológiák és novelláskötetek világa.

Ha antológiák terén nem is, a magyar fantasztikus rövidpróza díjainak terepén izgalmas változások zajlottak 2020-ban. A több mint két évtizede létező Zsoldos Péter-díj, miután az idei évtől már nem az Avana Egyesület gondozza, elindult az átalakulás útján. Az egyik fontos újítás, hogy a sci-fi mellett a jövőben fantasy-, természetfeletti horror és más fantasztikus alkotások is megkaphatják. Ezzel párhuzamosan az Avana Egyesület is új sci-fi elismerést alapított Monolit-díj néven, amelyet novella kategóriában kétévente terveznek kiosztani, és idén először Komor Zoltán Plázafej című írását díjazták. Kíváncsian várjuk, hogyan alakul a két díj sorsa, és hogy a következő években milyen alkotások fogják kiérdemelni az elismeréseket.

A hazai fantasztikumban tehát, ha meg is torpant, de nem állt meg az élet, bármennyi is volt a bizonytalanság. Sokáig nem voltunk biztosak abban, mi lesz az idei Az év magyar science fiction- és fantasynovellái kötetünk sorsa, de nem akartuk megtörni a nemrég elindult sorozatunkat, és végül úgy döntöttünk, meghirdetjük a pályázatunkat. (A lebonyolítás részletei a blogunkon vagy az előző válogatásunk előszavában olvashatóak.)

Évről évre jó látni, mekkora érdeklődés övezi a pályázatunkat, és különösen izgalmas átnézni a beérkezett írásokat. A folyamat egyik legszebb része rábukkanni az anonim írások között azokra, amiket érdemesnek találunk a kiadásra, és ezt követi aztán az öröm, ahogy látjuk a szerkesztés során még jobbá válni a novellákat. Idén több mint kétszázötven pályaművet kaptunk, az új tehetségek mellett pedig most is találtunk rutinos írókat, akik vagy a tőlük megszokott és kedvelt irányokat követték, vagy meglepetést okozva új utakra léptek.

Bár azt hittük, a járvány rányomja majd a bélyegét az írásokra, azt láttuk, hogy ugyan valóban akad, akit megihletett a bezártságélmény, a lehető legváltozatosabb írások kerültek végül a kötetbe. A tematikai eloszlást tekintve még mindig a fantasy túlsúlyáról beszélhetünk, még akkor is, ha idén több klasszikus sci-fi környezetben játszódó novellát is beválogattunk. Idegen lények, tudatmásolatok, űrállomások és különös technológiák sorjáznak ezekben, a szerzők nem álltak meg a klasszikus toposzoknál, és igyekeztek valamilyen írói csavarral egyedivé tenni a történeteket. Ugyanez igaz az antológia többi novellájára is. A horrorisztikus elemekkel operáló írások – nevezzük őket az egyszerűség kedvéért weirdnek – továbbra is népszerűek. Ez a felismerés vezetett minket ahhoz, hogy tavaly év végén horrorpályázatot is kiírtunk, és elkezdtük összeállítani Légszomj című antológiánkat, amivel a borzongás kedvelőinek készülünk jövőre.

A weird mellett a magyar folklórból merítő fantasyk szintén erős kategóriát képeznek ebben a kötetünkben. A magyar mondavilág és mesekincs feltérképezése a zsánerben már évek óta tartó folyamat, ami annak az üdvözlendő szemléletváltásnak a hatása, hogy a történetek helyszíne, a szereplői legyenek magyarok. Mert bár vannak egyetemes emberi témák és ötletek, a hazai kapcsolódás mindig közelebb tudja hozni az olvasókat az adott történetekhez. Erre talán a legjobb példa Takács Bogi írása, amely eredetileg angolul jelent meg, egyes rétegei mégis a magyar olvasókat szólítják meg. Itt kell egyébként megjegyezni, hogy a szerző idén Hugo-díjat kapott Best Fan Writer kategóriában. (Ebben a kategóriában a fantasztikummal foglalkozó „rajongókat” díjazzák kritikáikért és esszéikért.) Ezzel ő az első magyar, aki a fantasztikum egyik legrangosabb elismerésében részesült.

De nemcsak tematika tekintetében sokszínű a kötet: a feldolgozott témák és az írások hangulata is nagyon széles skálán mozog. Bár a novellák tónusa sokszor sötét, azért meg-megcsillan bennük a humor vagy a játékosság. Akadnak olyan történetek, amelyek az emberi sorsokon keresztül az azokon túlmutató társadalmi kérdéseket helyezik a középpontba, ahogy olyanok is, amelyek nagyon személyes, lelki problémákkal foglalkoznak. Van olyan szerző, aki izgalmas nyomozásra hívja az olvasóját, míg mások az emberi élet alapkérdéseit feszegetik. Találunk különös, idegen világokat ugyanúgy, mint a hétköznapokból ismerős helyeket, extrém és megszokott helyzeteket, amelyekben mindig ott bujkál valami furcsa, valami fantasztikus.

Talán 2020 nem úgy alakult, ahogyan elterveztük, és még nem tudni, merre vezet a világ sorsa, az mindenesetre megnyugtató, hogy idén is izgalmas válogatást tudunk átnyújtani az olvasóinknak. Bízunk benne, hogy mindenki megtalálja azt a novellát, amit éppen keres, akár el akar menekülni a valóságunk problémái elől, akár szeretne elmerengeni rajtuk. A kötetünk a bizonyíték rá, hogy a fantasztikum remek választás, akármelyik céllal is vágunk bele az olvasásba.

Takács Gábor

LÁSZLÓ ZOLTÁN

KIMENŐOLDAL

László Zoltán (laszlozoltan.blog.hu) Hatvanban született. Hat regényében és bő kéttucatnyi novellájában az ezredforduló óta váltakozva ír sci-fit és modern fantasyt, legutóbbi regénye a 2017-es Távolvíz. Egy ideje arról ismert, hogy soron következő könyvét mindig a következő évre ígéri, és ez most is így van: Mindig egyre több című sci-fije ezúttal a koronavírus-járvány miatt csúszik, így várhatóan csak jövőre jelenik meg.

Az emberek vonatnak nevezték el.

Űrhajóknak tűntek, százezernyi hajónak, amelyek sok milliárd kilométer hosszú, takaros libasorba rendeződve haladtak át a Naprendszeren, sorra érintve bolygóit. Útvonaluknak semmi köze nem volt az égi mechanikához, a bolygók pályáihoz, a Naprendszer vagy a Tejút saját sebességéhez a lokális halmazban. Valószínűleg jelentős részben egészen más dimenzióban léteztek, így amit űrhajóknak gondoltunk, azok csak kitüremkedések voltak a mi univerzumunkban, akár a barázdák a folyóban sikló krokodil hátán, amelyek külön-külön áttörik a víz felszínét, saját sodorvonalat húzva. Vagy egy átjáróban a sorompón túl elhaladó vagonok, amelyek mind a szerelvény részei, és együtt adják ki azt, amit vonatnak mondunk.

Nem tudni, honnan jöttek, és merre tartanak. Egy árva lélek nem volt a fedélzeten. Csak az eszközök, a trénver, ami

Hülyeség ezzel kezdeni. Ezt mindenki tudja.

Egy régi haverunktól kaptuk a fülest, hogy van egy pasas, akinek meg kellene találni valamit. Embereket keres hozzá. – Olyanokat, mint ti vagytok, Gonzó és Satu. Bizalmatlan, de nektek van bizonyos híretek. Úgy tudom, a vonathoz is köze van a dolognak.

Még szép. Minden a vonatról szólt akkoriban; még itt, a kimenőoldalon is, ahol a lúzerek és ügyeskedők taposták egymást a továbbhaladó vonatról lepottyanó utolsó morzsákért. Mi pedig benne voltunk a sűrűjében.

Horgos Papa Árvaotthona a Rózsadombon állt, ám ez semmit sem jelentett.

A teraszos, egykor csupa üveg, modernista épület olyasfajta volt, amilyeneket oligarchák és politikusok húzattak fel az ezredforduló után, mostanra azonban ferdén, meggyűrt vasbeton vázzal hevert egy Antschel-struktúra tövében. Ezek a trénverek a második elszabadulás során bújtak elő a földből szerte a városban, de mivel a hetven-nyolcvan méter magas, tollkorall-szerű szerkezetek rengeteg szén-dioxidot kötöttek meg, a jó levegőre kényes budai polgárok végül évekig nem nyúltak hozzájuk. Különösen azok bizonyultak elnézőnek, akiknél az előtörő struktúrák nem túrták fel a gyepet, és a gyeppel együtt az egész házat. A többiek elköltöztek, a hátrahagyott épülettorzókat pedig benőtte a gaz, vagy olyanok foglalták el, akik kevéssé voltak érzékenyek a statikai problémákra.

– Figyelj, Satu – mondtam, amikor kiszálltunk a kocsimból a kertkapu előtt. A májusi eső éppen elállt: jó jel. – Jobb lenne, ha kint maradnál.

– Miért?

Rámeredtem Satura. Verte a két métert, kék és narancs hawaii-inge alatt pedig elfért volna egy egész óvodáscsoport. Elsőre mindenki kövér óriáscsecsemőnek nézte, de elég volt megmozdulnia, és egyből látszott, hogy a zsírréteg alatt rengeteg kemény izom lapul. Mindig úgy gondoltam, én vagyok az ész kettőnk közül. Az ő módszere inkább az, hogy bemegyünk, és szétrakunk mindenkit. Én zakót vettem aznapra, és megborotválkoztam.

– Azért, mert a pasas nem igazán a mi köreinkben mozog. Nem kellene megriasztanunk már a tárgyalás elején.

És hát szükségünk volt erre a melóra, ez a helyzet.

– A vonat egy bizonyos űrhajója érdekel. – Horgos Papa egy elnyűtt, smaragdzöld füles fotelben terpeszkedett a szinte teljesen üres nappaliban. Elhanyagolt és mellőzött öregembernek látszott. Magasan a köldöke fölé húzott pantallójában úgy feszült a hasa, akár egy keményre fújt strandlabda. Talán a csokornyakkendője, talán ceruzabajsza miatt, de kedvem lett volna megkérdezni tőle, hogy korábban egy olcsó cirkusz porondmestereként tevékenykedett-e. – Mimikriumot vitt, és valamikor a múlt héten haladt el a Föld fölött. Tudni akarom, hol van, mielőtt túl messzire kerül tőlünk.

A szótlan kislányok – akik közül ketten a vakolattörmeléktől ropogó padlószőnyegen át bekísértek a nappaliba, a többiek pedig az emeleti szobák felől csatlakoztak hozzánk – úgy kuporodtak le karéjban Papa fotele köré, akár a kiskutyák. Óvakodtam rájuk pillantani.

– Objektnek hívjuk őket, mert egyáltalán nem biztos, hogy űrhajók – helyesbítettem, mert a szakzsargon általában kellő benyomást tesz a témában járatlanokra. Profizmusnak tűnik. – És statisztikailag az objektek harminchét százaléka mimikriumot szállít. Ami azt illeti, ez a leggyakoribb cucc a vonaton. Úgyhogy ennél több támpontra lesz szükségem.

Papa úgy trónolt ott a fotelben, mint egy kegyúr, akit untat az alattvalói fecsegés. Nem kínált hellyel, amikor beléptem.

– Azt mondja inkább meg, hogyan dolgozik – vakkantotta. – Hogy vesztegessük-e egyáltalán az időnket.

Éreztem én, hogy nem fogom kedvelni ezt az alakot.

– A bejövőoldal kitermelői nem szokták lejelenteni, hol, milyen objektben dolgoznak. Nekem viszont kiterjedt kapcsolati hálóm van; tudom, kiket kell kérdezni, milyen adatbázisokban kell kutatni. Profi szintű trénverhálózatokhoz férek hozzá. Össze tudom rendezni az információmorzsákat. Elhiheti, nem először végzek ilyen…

– A barátom oknyomozó újságíró. Az egyik legjobb, akit ismerek – jött Satu hangja a nappali széles ajtajából. – Bocs amúgy, hogy beengedtem magam.

Bosszúsan pillantottam rá a vállam fölött. Elnézést kellett kértem Papától a társam miatt.

Reménybeli megbízónk mélyen ülő szeme elkeskenyedett, úgy figyelte, ahogy Satu fesztelenül mellém sétál. Végül megvetően rám mordult.

– Nem emlékszem a maga nevére egyik átkozott újságból sem. Pedig sokat olvasok.

– A munkámban használom fel az ismereteimet. Nyilvánvalóan nem írhatom meg az ügyfeleim sztorijait: a diszkréció mindkét oldalról fontos. – Bosszantott, hogy mindez mentegetőzésnek hangzik. Éreztem a narratív roham előszelét, mint amikor az ember a távolból meghallja egy olyan vihar égzengését, ami talán elkerüli a környéket. Mindig ez volt, még ha a pszichológusomnak köszönhetően kontrollálni is tudtam az érzelmileg intenzív helyzeteket. – Afféle alkalmazott oknyomozó újságírás.

Papa nem igazán figyelt rám.

– Mit bámulja a lányaimat? – förmedt Satura. – A szüleik a fecsegőjárvány egyik oldalágensébe haltak bele; az anyjuk valószínűleg azt se vette észre, hogy megszülte őket. Ők az én árváim.

– Nem bámulom őket – dörmögte Satu a lányokra meredve.

Tíz-tizennégy évesek lehettek, matrózblúzuk makulátlan fehérsége éles ellentétben állt a Papa pecsétes, hónaljfoltos ingével. Törékenyek voltak, nagyon egyformák, és mindannyian teljesen kopaszok: koponyájuk körül valamiféle trénver sötét rostjai kavarogtak lustán, akár a hosszú haj a víz alatt. Komoly, kifürkészhetetlen arccal kuporogtak a fotel körül.

– Az emberek ostobaságokra használják a lehozott idegen technológiát. Saját szánalmas létüket bástyázzák körül vele a könnyebb élet reményében. – A Papa pecsétgyűrűs ujjai a nappali csodálatos módon épen maradt üvegfala felé mozdultak. A kertből kinövő Antschel-struktúra rózsaszín, fodrozódó legyezői felé. Azon is túl, a város felé, amely minden nappal, minden újabb vonatalapú technológiával, minden elszabadulással újra és újra megváltozott. – Pedig az a vonathoz tartozik. Margó! – Puha mancsával megveregette a combját. – Gyere, ülj csak ide!

Az egyik kislány szó nélkül felkelt a szőnyegről, és engedelmesen a férfi ölébe ült.

– A vonat belső kommunikációjához kell eljutni. Muszáj lennie valamiféle jelváltásnak az egyes űrhajók között. Rezgéseknek, amelyeket a saját, primitív módszereinkkel nem tudunk érzékelni, de a trénver reagál rá. – Margó úgy ült a Papa fél combján, akár a hasbeszélők babái. A férfi kedvtelve pillantott rá, és a kezét a tarkójára csúsztatta. A Margó fejébe ültetett szálak hullámzottak, végigsiklottak a férfi szőrös csuklóján. A lány komoly arcán sem undor, sem élvezet nem látszott. Mintha jelen sem lett volna velünk a szobában.

– A gyermekek tiszták, üres lapok. Azt írunk rájuk, amit csak szeretnénk – folytatta Papa Satu arcát fürkészve.

A barátom úgy állt ott, moccanatlanul, akár egy hegy, mégis elfogott az aggodalom: Satu könnyed mosollyal tudott rendkívül csúnyán elbánni emberekkel, ám időnként egészen meglepő morális elkötelezettségről tett tanúbizonyságot.

Egy pillanatra csend telepedett ránk, hallottam az épületbe szivárgó esővíz csöpögését.

– A trénver-architektúrák használata például segíthet abban, hogy megtaláljuk magának azt az objektet – mondtam sietve. – Én nem becsülném így le.

Papa még mindig Satut méregette, közben halvány, elégedett mosoly jelent meg a szája sarkában. Rám pillantott:

– A lányaim hosszas próbálkozás után ráhangolódtak erre a mimikrium-típusú objektre, és ez azt jelenti, van valami különleges benne. Ha a pontos helyét a vonaton belül nem is tudták meg, tanúi lettek bizonyos folyamatainak. Történt egy baleset a bejövőoldalon, amikor a kitermelők fúróhajói átvágták a külső köpenyt. Az űrhajó a maga nehezen megfejthető módján érzékelte az eseményt. Ez elegendő támpont a munkájához, vagy keljek fel ebből a fotelből, és mutassam meg az égen, hol kezdje keresni azt az objektet?

– Azért mentem be, hogy szóljak: láttam Vasadát az utcában. A ribanc itt ment el a ház előtt – dörmögte Satu egykedvűen, miután odakint nekiestem azzal, hogy majdnem tönkretette a tárgyalást, és ez az egész így minden volt, csak nem profi. Aztán kis szünet után: – Szerinted kúrogatja a lányait?

– Fogalmam sincs – feleltem még mindig füstölögve. Éppen arra vártunk, hogy a kocsim kicsomagolja magát. – Azok a gyerekek biztos nem ezekkel a trénverekkel a fejükben születtek. Talán a vén pederasztának bejön ez a kinézet. Nem a mi dolgunk, Satu. Felejtsd el. Meló van.

Felnéztem a romos ház mögött tornyosuló Antschelre. A fátyolszerű, hatalmas képletek pontosan úgy hullámzottak az enyhe szélben, ahogy azok az izék az árva lányok fején. Időnként a trénver különféle megjelenési formái meglepő rezonanciákba kerültek egymással. Nem Horgos Papa lett volna az első, aki ebből üzenetet vél kihallani. Úgy tűnt, a kimenőoldal a világátlagnál is nagyobb számban termeli ki a fantasztákat és önjelölt zseniket, akik mind rá akarnak jönni a vonat Nagy Titkára. Talán a kétségbeesés teszi; az, hogy itt mind látjuk távozni a vonatot, objektről objektre örökre eltűnni az ismeretlenben.

De mi megkaptuk előre Papától a tíz százalékot: egy módosított fehér egér surrant elő a férfi ingzsebéből, csillámló bundáját nyalogatta, és hosszan szimatolt minket a szükséges banki azonosításhoz, mielőtt a számlánkra pittyent a pénz.

Úgy éreztem, ez a meló rendben lesz.

A kocsink minden karosszériaeleme a helyére feszült; kicsit még nedvesen csillogott, de indulhattunk.

– Nézzenek oda. A fiúkák! – szólalt meg Vasada a hátunk mögött. – Ti is a meghallgatásra jöttetek?

Ott állt a kapuban sudáran, az arcán fehérlő borzalmas forradással, meg a vállán szundikáló két fegyvermacskával. Mindkettő koromfekete folt, hiány a valóság vásznán.

Vasadával nem akarsz összeakaszkodni. Pont. Nem voltunk kimondottan versenytársak, mi inkább emberekkel foglalkoztunk, és csak ritkán merészkedtünk az ő területére, a nyers trénverek feketepiacára. És amikor mégis, akkor tudtuk, mibe nem szabad beletenyerelnünk.

Satu egyszer mesélt egy sztorit Vasadáról, a forradásáról meg a fegyvermacskáiról. Ittunk, olyankor néha megered a nyelve, a maga kimért, dörmögő tőmondataival előad egy-egy történetet, aztán visszahúzódik a csöndes megfigyelő szerepébe. Többnyire én szoktam beszélni.

Szóval volt egy albán fazon, egy olyan igazi keménytökű pasas, aki elszámolási vitába keveredett Vasadával. Ezek az albánok nem szaladgálnak ügyvédhez meg a zsarukhoz, ha üzleti nehézségek merülnek fel, ó, nem. Egy éjjel a józsefvárosi Égszínkék bár előtt megvárta Vasadát. A kocsija mellett lepte meg a nőt, amikor a fegyvermacskák már beugrottak a hátsó ülésre. A kése első hasítása végigmetszette Vasada arcát; egyből a földre került tőle. Az albán azonban elkövette azt a hibát, hogy bepillantott a kocsiba a két macskára.

A fegyvermacskák jól szondázzák az emberi érzéseket; a vonatról szerzett holmikból rakták őket össze, de földi katonai processzor ketyeg bennük. Kiszagolják a félelmet, és aszerint választják meg a támadási módot, mennyire fosol tőlük. Ez az albán azonban Satu szerint soha életében nem félt senkitől, nemhogy két szaros hipszter trénver holmitól.

– Azok meg kinyitották a szemüket, és egyenesen belenéztek az albán pofájába – fejezte be Satu a történetet. – És hát kiderült, hogy mégis.

A két cicc csinált valamit, amitől az albán testének egyes részei mindenféle síkok mentén dezintegrálódtak.

– Az oldalából egy darab, a jobb felkarja szinte teljesen, elég sok a bal lábából két helyen – ecsetelte közönyösen Satu. – Ja, és a koponyája hátsó része.

Az albán állt még ott egy pillanatig, majd jó néhány darabra válva szétcsúszott az aszfalton. A két fegyvermacska pedig összegömbölyödött a hátsó ülésen, és ügyet sem vetettek Vasada kaparászó, vértől csúszkáló kezére, ahogy fektéből fölfelé tapogatózott a kilincs után. És közben úgy káromkodott, hogy többen kijöttek a bárból.

– Mit nem értetek? – A nő rekedten felkacagott. – Azt gondoltátok, csak titeket ajánlottak be a faszihoz? Hogy nem bíz meg több embert egyszerre? Szerintem egyértelmű, hogy szorítja az idő.

– Nem gondoltam, hogy lehajolsz ennyiért, Vasada – nyögtem, és minden erőmmel kerültem, hogy a két szunnyadó fegyvermacskára pillantsak.

– Mondjuk úgy, pihenésképpen csinálom. De titeket nem kell, hogy zavarjon. Győzzön a jobbik, nem igaz? Mondjuk, a helyetekben én összekapnám magam, és máris elhúznék dolgozni.

– A pasassal odabent – szólt a barátom – gyerekek is vannak.

– Leszarom, Satu.

Satu összeráncolta a homlokát, és biccentett. Aztán odalépett a nőhöz.

A fegyvermacskák búgni kezdtek. Mint valami mély, torokból jövő morgás és fenyegető fújás elegye. Ahogy megmoccantak, testük vékony drótok gombolyagjának látszott, amelyből nem talál kiutat a fény.

Megállt bennem az ütő. Vártam, hogy bármelyik pillanatban kinyíljon a szemük, és valami leírhatatlant tegyenek.

Satu azzal a kopasz, óriáscsecsemő fejével Vasada válla fölé hajolt, és egyenként, közelről végigmérte a fegyvermacskákat.

– Jó cicusok.

A vonat bejövőoldala dugig volt kinccsel, és amikor a Föld fölé ért vele, csak érte kellett volna nyúlni. De az ember nem szereti a legészszerűbb megoldásokat választani, a verseny pedig verseny. Ezért a kitermelővállalkozások egyre messzebb mentek a Mars irányában a vonat elé, hogy másokat megelőzve újabb és újabb érintetlen objektekbe jussanak be. Minden vagyon ott fölöződött le, meg persze azokban az államokban, amelyek a Földhöz érkező vonat felé estek

Nem, ez se jó. Ez a sztori a kimenőoldalról szól, ahol a vonatra lépőket csodák helyett már csupán annak a tapasztalata várta, hogy errefelé mindig mindenki lemarad a nagy dolgokról.

A Gellért2-t egy hirtelen meggazdagodott fazon emeltette, aki kidolgozta, hogyan lehet afféle biológiai drónokként távérzékelésre felhasználni a rajban élő madarakat. Légifotózás, őrzés-védés; sok pénz volt benne. A fickó vidékről került Pestre, és lehetett némi komplexusa, ha a Gellért-heggyel vetekedő nyomot kívánt hagyni a terézvárosi városképen. A pénzével elérte, hogy egész háztömböket építsen be az 55-ös variáns vonatanyaggal: a hegynyi architektúra alatt állítólag még mindig használhatóak a régi gangok, de olyan mélyen csak kiváltságos bérlők kaphattak területet. Többnyire felkapaszkodó startupok béreltek itt irodákat, akik azt remélték, hogy a hely kreatív szelleme segíthet újabb szabadalmak kódolásában. Mellettük azonban közösségi irodákat is nyitottak – Drana egy ilyen szekcióban bérelt fészket magának.

A falak visszahúzódtak körülöttünk, ahogy a csigák húzzák vissza a szarvukat; folyosókat tártak fel előttünk kéken irizáló, szőlőlevélszerű szövedékből, amelynek réseiből teljes spektrumú fény sugárzott. Akár egy mozgó lugas. Bárhol is járt az ember egy ilyen építményben, a napsütés csupán karnyújtásnyira látszott tőle.

– Tudjátok – fecsegett az apró termetű Drana, miközben megállás nélkül babrálta gubancos, korán őszülő szakállát –, éppen egy tanulmányra bukkantam a NASA adatbázisaiban. Közvetlenül a Fehér Ház rendelte meg. Arról szól, mi történik, amikor elmegy a vonat, és a kitermelt trénver esetleg nem működik nélküle. Ha itt állunk az életünket egy döglött technológiára alapozva.

Drana egyike volt a millió megszállottnak, akik folyamatosan gyűjtötték az információkat és rágták az elméleteket a vonattal kapcsolatban. És persze hetente jöttek az álhírek, hogy odakint, a Plútón túli térségben valaki már meglátta a vonat végét, és mindjárt leáldozik a Földre ömlő trénverek csodás és őrült aranykorának, de ez is csak olyan volt, mint a többi rémisztő jóslat a vonattal kapcsolatban. Igazából mindenki unta már őket.

A vézna kis ember felnevetett.

– Mégis, ha így is lenne, mi mást tehetnénk? A vonat itt van. Nem tehetjük meg, hogy ne kezdjük piszkálni, akármi is legyen a vége. Így működünk.

Hümmögtem valamit, de igazából nem figyeltem rá. Már a narratív rohamra koncentráltam, megpróbáltam ráhangolódni a lelkiállapotra, ami előhívja.

Fényfoltok futottak át az arcunkon: a kék levelek félrehúzódtak, és feltártak egy kis privát helyiséget. A tíz százalékunk addigra elillant Drana számlájára, cserébe azért, hogy használhassam a hálózatait.

– Senki se zavarjon, amíg dolgozom. Órákig is eltarthat, addig ti csak beszélgessetek – tettem még hozzá, pedig tudtam, hogy Satu majd szótlanul ücsörög, akár egy óriás Buddha-szobor, Drana pedig hozzá sem mer szólni, hiába imád annyira fecsegni. A legtöbb embert borzasztóan feszélyezte Satu jelenléte, de hát részben ez volt a szakmája.

Nekem meg az, amit mindig úgy csináltam, hogy senki se lásson közben.

A rohamokat egy hibás szériából származó memóriafokozó okozta. Az emlékek előhívása kontextuális, asszociatív folyamat, ezt kellett volna felturbóznia. Még akkor tetettem be, amikor az emberek tömegei gondolták jó ötletnek összepasszintani a trénvert az emberi pszichével csak azért, mert lehetségesnek látszott, és nem csupán a Horgos Papához hasonló beteg alakok kísérleteztek vele, mondjuk, árva kislányok rovására.

A cucc már rég sehol sem volt, de a rohamok velem maradtak. Az egész dolog az oknyomozó újságírással nettó kamu volt; arra szolgált, hogy elrejtsem a világ elől, mit tett velem a vonat. Még Satunak is változatos hazugságokat agyaltam ki, miért nem jelennek meg sehol a riportjaim: mert várom a nagy sztorit, egyelőre csak csiszolgatom a stílusomat, egyik hírportál sem elég jó vagy független.

De ahogy egyedül ültem a kis szobában, körülöttem a monitorokkal, nem hazudhattam senkinek. Épp a hazugság ellentétére volt szükségem. Igyekeztem előhozni azt, amit a pszichológusom kemény munkával tanított meg távol tartani.

Drana vásárolt egy kisebb erdőt Somogyban, amelyet egész komoly számítási kapacitású rendszerré fejlesztett. Az erdők életközösségében normál esetben is folyamatosan dúló növényi és állati kommunikációs vihar most mind az én szolgálatomra állt. Az egészet trénver struktúrák szervezték hatékony, láthatatlan rendszerré, ahol az erdő feladatokat oldott meg, elemzett, és képes volt távoli hálózatokhoz kapcsolódni valami olyan rejtélyes módon, amelyet talán csak a vonat megépítői értettek. Hamarosan özönleni kezdtek az adatok a monitoromra, hozzáférések nyíltak meg, kereszthivatkozások épültek fel olyan adattáblák között, amelyeket senkinek nem jutott volna eszébe összekapcsolni.

Egyszerre láttam magam előtt a növényi sejtekben terjedő elektromos ingereket; a talajgombák micéliumaiban áramló híreket; ahogy a fák fenolvegyületekkel üzennek társaiknak, amikor élősködők támadnak rájuk – és akkor még ott voltak az állati feromonok, hangok, meg egy csomó minden, aminek a nevét sem tudtam. A fejemben egyre élesebben láttam az egész szorgos, élő hálózatot, az egyedek és fajok egymáshoz való viszonyát, és ebből már tudtam, hogy megérkeztem a narratív roham kapujába.

A bejövőoldal kitermelői sohasem adtak az átláthatóságra; sehol sem tették közzé, hol mit bányásztak elő a vonatból. Még azt sem lehetett tudni, mely objektekben találtak mimikriumot. Vakon repültem, de ellenpontozhattam a kimenőoldal guberálói által közzétett jelentésekkel, hencegésekkel, nagyotmondásokkal. Az idő elmosódott körülöttem a fénylő kamrában, megszállottan gépeltem, jegyzethalmokat tornyoztam magasra és rúgtam félre, amikor használhatatlannak bizonyultak, döntési gráfokat skicceltem fel. Együtt akartam élni a bejövőoldal srácaival, átérezni, mit hogyan tettek, meghallani a műszak után elejtett megjegyzéseiket – sztorikat alkotni a hálózatokon hátrahagyott nyomaikból.

Olyasmi volt ez, mint amit a pszichológia konfabulációnak nevez, azzal a különbséggel, hogy a fejemben felépülő ok-okozati láncok, a lehetséges eseményekről alkotott történetek közül képes voltam kiválasztani a helyeseket, vagy legalábbis a jó eséllyel helyeseket.

És semmilyen infót nem találtam egy mimikriumot szállító objekt kitermelési balesetéről. De már túl késő volt ahhoz, hogy ez kizökkentsen; önkívületi állapotban vertem a klaviatúrát, hisztérikusan nevettem és rázkódva sírtam, mikor a történetek vakvágányra futottak, nem álltak össze, vagy olyan groteszk kifejletet sejtettek, amely semmiképpen nem tükrözhette a valóságot. Csak kattintottam és kattintottam; posztok és adattáblák futottak át rajtam, akár a magasra tornyosuló hullámok; gépeltem és gépeltem…

Nem tudom, mit szólt volna ehhez az akaratlagos visszaeséshez a pszichológusom, de maga a gondolat is azonnal beépült a narratíváimba, új vezérfonalat adott a kezembe. Én magam voltam a kirajzolódó történet.

A mimikrium a legtöbb vonatcucchoz hasonlóan az emberiség kollektív sci-fi-kultúrájától kapta a nevét, és a közelébe helyezett bármilyen atomi szerkezetet le tudott másolni. Ami nagyon rosszul érintette, mondjuk, az arany árfolyamát, de egy sereg termelési folyamatot felgyorsított. Ha pedig baleset történt a kitermelés során, az a kitermelőszemélyzet felbukkanó torz hasonmásai miatt gyakran pszichológiai segítséget igényelt. Csakhamar a bejövőoldal egészségügyi feljegyzéseibe merültem: kinél jelentkeztek kezelésre fúróhajón szolgáló személyek, azok milyen kitermelőcégeknél dolgoztak, azok hol vetettek be mimikriumot kitermelő fúróhajókat…

Decal Trainware Mining & Investment és az ő koncesszióik. A megoldás fényesen ragyogott a homlokom mögött, akár egy olimpiai fáklya.

Nem tudom, hogy jöttem ki belőle, mikor jutott a roham a kioltási szintre, amikor elsüti az utolsó kényszeres idegpályát is, és otthagy, éppen olyan gyorsan, ahogyan rám tört. Egyszerre csak ott ültem előre-hátra hintázva a monitorokon megnyitott ezernyi ablak előtt, és pontosan tudtam – de úgy, mintha egy mozifilm gondosan előkészített fordulatát követtem volna –, hol van a Papa által keresett objekt a kimenőoldalon.

Még utol lehetett érni.

Ami azt illeti, igenis szerettem volna oknyomozó újságíró lenni. Ez volt az én privát kis álmom. Próbáltam is anyagokat írni, de a narratív rohamoknak van egy bizonyos körkörös jellege.

Egyszerűen soha nem tudtam, hol van a sztorik eleje és vége.

– Felmegyünk, igaz? Megkeressük azt a cuccot mi magunk – mondtam, amikor később kiültünk oda, ahol az utca elveszett a Gellért2-ben, és csak üldögéltünk az öreg estében két sörrel. Még mindig a roham utóhatásai kínoztak; mindent, amit láttam és gondoltam, sztorikba szerettem volna foglalni, kikutatni a végső összefüggéseit.

– Úgy érted, arra az objektre?

– Naná. Semmilyen infót nem találtam, hogy a baleset után befejezték volna a kitermelést. Egy objekt a kimenőoldalon, tele sok tonnányi érintetlen mimikriummal, Satu! – Annyira láttam magam előtt a történetet, ahogy életünk végéig gazdagon élünk. – Nehogy már kiszúrják a szemünket valami  nyomravezetői díjjal! Egész máshogy fogunk tárgyalni Papával, ha a kezünkben van. Talán nem is vele tárgyalunk majd.

Valahonnan a távolból buli hangjai csaptak le ránk, meg jó néhány eltévedt, lila hópehely, amelyekből már halkan, de jól kivehetően szólt a zene. Talán egy tematikus parti, ahol ég veledet lehet mondani az állomásról kigördülő szerelvénynek.

– Nem tetszik nekem az a szarházi – dörmögte Satu.

– Hogy?

– Amit azokkal a kislányokkal csinál.

Fent a felhőtlen esti égen a vonat egy objektje haladt át, olyan hangtalanul és megfoghatatlanul, ahogy a repülő árnyéka villan el az utcák fölött; jó néhány focipályányi testének egzotikus fizikája valahogy azt is megakadályozta, hogy tüzes csóvává fűtse a levegőt maga körül. Csak egyszerűen átrepült ott. Apró fények villantak a hasán: valamelyik kitermelőcég itt választotta le a bejövőoldalon összeszedett zsákmányát, hogy elláthassa vele kelet-európai lerakatait. Az automata landolókonténerek fékezőhajtóművek tűzkúpjain egyensúlyozva tűntek el a háztetők fölött valahol Ferihegy irányában.

Az ott valakiknek újabb hatalmas vagyonokat hozott. Itt pedig, a kimenőoldalon csak a morzsák után kapkodott a sok balek.

– Hát akkor megérdemelné, nem? – csaptam le a magas labdát. – Nem igazán lenne igazságos, ha ő keresné gennyesre magát helyettünk.

A vonat nyílegyenes szelő mentén vágott át a légkörön, ezért a felszínről úgy látszott, mintha parabolapályán haladna, a kimenőoldalon egyre emelkedve. A távolodó objekt odafent bekerült a lebukó nap utolsó sugaraiba. Aranyszín búcsúfények.

A buli felől taps és angol nyelvű kurjongatás hangjai csaptak fel. Ez a város legalább a romkocsmák óta a veszteségekből, a hanyatlás bájából csinált turisztikai attrakciót.

Satu rágódott még a dolgon egy keveset, de tudtam, hogy benne lesz. Sima ügy, gondoltam.

Talán a kelleténél többet tévedek.

Egy csepeli vastelepről indultunk; épp olyan hely volt ez, mint bármelyik, ahonnan az ügyeskedők fellövik magukat, hogy felkapaszkodjanak a vonatra. Az összegyűrődött acéltartályok, autóroncsok és villanybojlerek között egyszerű elektromágneses parittya lapult, amely épp csak akkora kezdőlökést adott aprócska bokorugró hajónknak, hogy a csepeli paneltömbök szétégetése nélkül kapcsolhassuk be kehes kis RDE-hajtóművünket.

A vonat következő objektje már ott vágtatott valahol az égen, átbújva a levegőmolekulák között, ügyet sem vetve a gravitáció legalapvetőbb szabályaira. Akár egy látomás, egy ígéret. Egy szellem, amely titkokról suttog.

A mi ketyerénk nagyon is evilágian rázkódott és üvöltött körülöttünk. Én hánytam, Satu viszont egykedvűen kuporgott az ülésén, és olyan arcot vágott, mintha valamit éppen kipiszkálna a nyelvével a fogai közül. A rádiós fecsegés alapján legalább három másik bokorugró dobbantott ezekben a percekben a Kárpát-medencéből: a vonat az Atlanti-óceán fölött kerül a legközelebb a felszínhez; Kelet-Európa nagyjából az utolsó földrajzi hosszúság, ahonnan a távolodó vonatra rendes űrprogram finanszírozása nélkül fel lehet kapaszkodni.

Az objekt úgy festett, akár az egymásra halmozott fagyigombócok egy lapos kehelyben. Nyaktörő sebességgel növekedett a képernyőn, és amikor már azt hittem, elgázolja a hozzá képest vánszorgó bokorugrónkat, mágneses horgonykilövők csattogtak, hidraulika nyüszített, hátba vágott a minden korábbinál nagyobb gyorsulás, és már rajta is voltunk: kullancs a kutyán. A horgonyok az erőhatásokat tompítva becsörlőztek, felvontatva minket a hajótesthez.

Innentől már a vonat inerciarendszerében voltunk. Egyszer azt olvastam valahol, hogy igazából a vonat mindhárom térbeli irányra egyformán merőlegesen halad, és amit mi mozgásnak látunk, az nem több valami apró hibából eredő sodródásnál. Ebből a hétköznapi fizikán túli fizikából nézve nyílegyenesen látszott előttünk a Vénusz, amely a vonat minden egyes objektje számára pontosan ugyanott helyezkedett el, függetlenül attól, hogy a Föld és bolygótestvére éppen hol jártak égi pályájukon, melyik oldalukat fordították egymás felé. Nyugtalansággal töltött el ez a dolog, de még inkább az, hogy íme, mi is egyike lettünk a mesebeli gazdagság után ácsingózó guberálócsapatoknak, akiket mindig kiröhögtem, de sohasem mulasztottam el megfejni. A többi bokorugró hajó hamar hátra is maradt, valószínűleg nekiálltak megkeresni a bejövőoldal kitermelői által hátrahagyott furatokat a köpenyben, hogy egymást megelőzve nézhessenek körbe az objekt belsejében. Mi fullos égetésbe kezdtünk, hogy mihamarabb megtegyük azt a pár tízezer kilométeres távolságot a következő, majd az utána következő objektre épp úgy, ahogy a régi vonatrablók ugráltak át egyik kocsiról a másikra a robogó szerelvényen. Ami romantikus képnek tűnik, de nem az. Semmi romantikus nincs abban, ahogy a saját szagunkban kuporogtunk napokig, miközben lehorgonyoztunk, elrugaszkodtunk, a semmi fölött függtünk az objektek közötti részvétlen űrben.

A mimikriumhoz hasonló trénvereket fúróhajókkal termelik ki: két nyílást vágnak az objekt köpenyébe, és a gáznyomás egyszerű elvével kipréselik a cuccot a tartályhajó rakterébe. A technológia kábé egyezik a repesztéses földgáztermelésével; az egészet csak adaptálni kellett a világűrbe. Gondok azonban időnként előfordulhatnak.

Talán átszakadtak a begyűjtőtartály kamrafalai, és az instabilizálódott mimikrium elárasztotta a legénységi tereket, nem tudom. Kemény menet lehetett a személyzetnek, ahogy minden műszer, minden használati tárgy, de még ők maguk is megsokszorozódva nehezítették a hazautat.

Ebből most már semmi sem látszott. Megkerestük a gázbevezető furatot, és beküldtünk egy drónt.

Az objekt csaknem teljesen üres volt. Néztük az egymásba fonódó üregek falán tenyésző, hátramaradt és gyér mimikriumfoltokat – úgy festett, mint amikor a félbevágott kiviből kikanalazzák a gyümölcshúst –, és rájöttem, hogy pont úgy jártunk, mint a többi álomkergető. Az objektet a bejövőoldalon kitermelték, még mielőtt a baleset bekövetkezett volna.

– Ez így nem túl jó – jegyezte meg Satu a maga tömör módján.

Az objekt persze majd begyógyítja magát. Néhány száz év múlva, vagy mire a vonat a következő naprendszerhez ér, a köpenybe vágott nyílások behegednek, a mimikrium pedig önmagát Isten tudja, milyen dimenziókból másolgatva újra kitölti a belső tereket a maga tiszta matematikai egyenletekkel leírható, pókhálószerű struktúrájával. Talán az emberek előtt is előfordult már, hogy egy távoli csillagrendszer lakói végigfosztogatták a vonatot, és mire hozzánk ért, ennek semmi nyoma nem maradt. Egyike volt ez a vonat számos rejtélyének, amire sohasem lesz megoldás.

Aztán ott volt az a lány.

A drónunk bukkant rá valahol messze tőlünk, az objekt kamraláncolatának mélyén. Évának hívták. Tizenöt körül lehetett; idősebb, mint társai az árvaotthonban.

Nagyon hamar leesett, hogy Papát nem az érintetlen mimikriumszállítmány érdekelte, hanem egyedül ő. Az elkóborolt bárány a nyájából. Akiről úgy gondolta, messzebbre jutott a vonat rezgéseinek kitapintásában, mint bárki a társai közül, és talán rábukkant egy kiskapura a vonat irányítórendszerében.

– Állandóan ezen kellett dolgoznunk, Papa azt mondta, csalódást okozunk neki, ha nem sikerül. Együtt figyeltünk föl a lányokkal erre az objektre. Aztán egyszerre mintha kinyílt volna egy ajtó, egyes-egyedül nekem. Éreztem, hogy ott van valami. Egy hatalmas, lomha tudat, aki másfelé figyel, nem lát engem… Egyszerűen ide kellett jönnöm. Hogy a szeme elé kerüljek – suttogta a lány a szkafandere belső kameraképén. Rémültnek és magányosnak tűnt. – De a vonat még most sem tudja, hogy itt vagyok. Csak foszlányokat kapok el. Talán csak képzelődöm, nem tudom! Papa előtt hallgattam az egészről. Ugye nem mondják el neki, hogy itt vagyok?

Nem árulta el, hogy került a vonatra. Igazából tudni sem akartam, mit kellett megtennie, hogy itt legyen, ahonnan – úgy gondolta – a fejében zümmögő hang hívta.

Talán beszélt a többi lánynak arról, mire készül, talán Papa egyébként is kitalálta, hogy csak ide jöhetett. És ha elmondtuk volna Papának az objekt koordinátáit, már itt lenne, hogy visszavegye, ami az övé.

– Elmegyek érte – döntötte el Satu. Megrémültem: minden egyes másodpercben csak távolodunk a Földtől; ha valaha is vissza akarunk jutni, rövidesen indulnunk kell. A roncsolt mimikriumot bámultam a fekete kamrafalon, ahogy a frissen épült szálak bizonytalanul nyújtóztak a semmibe, készen arra, hogy idővel újra behálózzák az egész belső teret. A vonatot látszólag nem érdekelte, hogy az emberek meglékelik, kifosztják, elhagyják. Türelmes volt.

De Satuban feltámadt valami, amit nem igazán értettem. Beöltözött, szkafanderbe rángatta hegyomlás testét, hogy nekivágjon az objekt mélységeinek. Csakhamar magamra maradtam az űrhajónk fedélzetén.

Arra gondoltam, hogy ez szédítette meg igazán az embereket: hogy a vonat tudomást sem vett a jelenlétünkről. A rengeteg szerencsevadászt, az elméletek megszállottjait. Horgos Papát. Ezt a lányt. Láttam Satu sisakkameráján, ahogy elhaladtában a mimikrium szálai hajladozni kezdtek körülötte, egy szkafanderes alak mozgásfázisait utánozták.

– Nocsak, nocsak – szólt egy új hang a rádióban, és amikor rájöttem, ki az, a kitermelők másik furatához röptettem a drónunkat.

Vasada szkafanderes alakját pillantottam meg. A vállán ott gömbölyödtek a fegyvermacskái, tudomást sem véve a vákuum hidegéről. Talán még élvezték is a könnyed, tiszta érzést.

Mindenki azt mondja, Vasada prostiként kezdte. Évekig űzte az ipart egy különösen szemét strici karmai között. Egészen addig, míg a lány egy fegyverbolond kuncsaftja bekokózva villogni nem akart a buta kis ribanc előtt, és megmutatta neki, hogyan kell kezelni gyűjteménye ékeit, a fegyvermacskáit. A kis ribanc pedig mégsem volt olyan buta; azonnal meglátta a nagy lehetőséget.

Utána az első útja a stricijéhez vezetett, hogy bejelentse, mostantól egyéni vállalkozóként, üzletasszonyként folytatja. Azt is mondják, kifelé jövet mosolygott, vállán az elégedett fegyvermacskákkal.

A strici hulláját sohasem találták meg.

– Nézd, dolgozhattam volna egyedül is – mondta a nő, amikor észrevette a drónt, és fesztelenül felé integetett kesztyűs kezével. – Vagy járhattam a nyomotokban. Eljutottam Drana haverotokhoz. A cicáim eljátszottak vele, úgyhogy megosztotta velem a kutatómunkád felvételeit. Talán úgy gondoltad, pont ő nem rögzíti, amit csináltál?

Bénultan ültem ott a szűk kabinban az ülésbe szíjazva, pedig legszívesebben azonnal elillantam volna.

– Nem tettétek meg, mert túl hülyék vagytok, de én utánanéztem ennek a pasasnak – csevegett tovább Vasada. – Vén perverznek tűnik, de tele van pénzzel, több alapvető trénverszabadalom birtokosa. Az az árvaotthon a cuki matrózinges kislányokkal csak afféle hobbi lehet.

Rá kellett jönnöm, hogy mindaz, amit tettünk Satuval, nemcsak hogy nem profi, hanem a profi tökéletes inverze. A profizmus antianyaga.

Vasada közben már valaki mással beszélt.

– Igen, itt vannak. Az is, amit keresett. – Közelebb sétált a drónhoz. Láttam az arcát a sisaklemez mögött. A fegyvermacskák feketén gomolyogtak.

– De mi találtuk meg. Igazából a mi eredményünk – jöttek végre elő belőlem a szavak. Magam is szánalmasnak tartottam őket. Amikor az óvodás rájön, hogy a világ másképpen viselkedik, mint a homokozóban gondolta.

– Vasada, maga azt állította nekem – ismertem fel a rádióban Papa reszelős, kellemetlen hangját –, hogy egyedül derítette fel a helyzetet. Idejöttem a lányaimmal, hogy visszavegyem, ami az enyém, és erre ezt a vitát kell látnom. Ez méltatlan. Én csak egyvalakit fogok kifizetni.

Vasada hümmögött.

– Most lemegyek, és kihozom ezt a kislányt. Nem számít, hogy ki mit csinált eddig: én fogom visszahozni magának, és újra fogjuk tárgyalni a pénzügyi feltételeket. Maga ott ül kint egy űrhajóban, én meg itt bent. Szóval mennyit ér meg magának, hogy élve kapja vissza a kis díszpintyét? Vagy esetleg kiküldhetem magához a macskáimat. Egy űrhajó burkolata nem igazán tartja távol őket, tudja?

Hosszúra nyúlt a csend a vonalban.

– Mondták nekem, hogy nem kellene a maguk alvilági fajtájával kezdenem.

– Hát most ez a helyzet – jegyezte meg könnyedén Vasada. – Kezdjen vele valamit.

– Maguk ketten, hallanak engem, ugye? – Ez alighanem Satunak és nekem szólt. – Senki nem mondhatja rám, hogy nincs bennem betyárbecsület. Éva a legjobb alanyom, de a többiek is jó gyermekek. Lányok, hallotok odabent? A Papának szüksége van a segítségetekre. Csak tegyetek valamit abból, amit gyakoroltunk! Itt biztosan könnyebben megy majd.

Remegő ujjakkal csaptam a szenzorra, hogy rázoomoljak a Vasada háta mögötti térrészletre. Öt apró, űrruhás alak állt az objekt köpenyébe hasító kitermelőnyílásban. Nem mozdultak, csak várakoztak ott kis csapatban. Vasada gúnyosan felröhögött. Én azonban megláttam a drón kameraképén, hogy a nő körül valami vibrálás fut végig a mimikrium gyér foltjain.

Azokból az emberekből éltem, akik sok mindent elhittek a vonattal kapcsolatban. Adtam nekik a szakértőt, de rá kellett jönnöm, hogy semmit sem tudok róla. Hogy Papa lányai ezt tudják tenni.

A mimikrium lassan másol – kivéve, ha kritikus állapotba kerül. És abban igaza volt Vasadának, hogy kevés dolog állhat ellen a fegyvermacskáinak. Legfeljebb még több fegyvermacska.

A küzdelem gyors volt és szinte láthatatlan. Vasadából és rövid életű hasonmásaiból nem maradt egyéb, mint néhány űrruhacafat és felvillanó részecske. Ezúttal káromkodni sem maradt ideje.

Csak néztem a kamrafalon kuporgó új, elnagyolt és aprócska fegyvermacskákat, ahogy mintha a hátukat homorítva nyújtózkodnának, de csak lassan elenyésztek, visszaalakultak mimikriummá, miután az árva lányok által előidézett extrém kritikus állapot lecsillapodott – és egyszerre látni kezdtem az ok-okozati összefüggéseket a lányok engedelmessége és Vasada előélete között, és megértettem, hogy ez nem érhetett véget máshogy, mint interdimenzionális nyalábok csapkodása közepette. Vasada is épp így indult, feltétlen engedelmességre kényszerítve, de amióta a veszedelmes fegyvermacskákat megszerezte, nem félhetett semmitől. Többé nem hátrálhatott sehova.

– És akkor most azonnal kihozzák nekem a gyermekemet – hallottam a Papa dühös hangját a rádióban, de akkor már a sokk hatására elborított a narratív roham.

Nem sok mindenre emlékszem. Az objekt kamrái szabályos gömbök – némelyik csarnok-, másik görögdinnye-méretű –, és Éva valahol egészen mélyről motyogott hozzánk kis teljesítményű sisakkommunikátorán. A roham hatására gépeltem mindenfélét az űrhajó egyik klaviatúráján: ezekből azt valószínűsítem, arról beszélt, hogy újra elkapta a megfelelő rezgéseket, végre megpillantotta a vonat arcát, legalább profilból. Satu elért hozzá; láttam a kameráján át, ahogy ott hever a termetéhez képest túl nagy szkafanderében. Olyan régóta ott fekhetett, hogy körülötte a mimikrium elnagyolt űrruhás alakokat kezdett megalkotni, mintha tükörterembe került volna. A lány arca maga sápadt folt volt a sisaklemez mögött, hatalmas szempár, sikoltó száj, a fejébe ültetett trénverek viharos tengerben örvénylő hínárja. Azt mondta, most mintha értené a vonat létezésének célját, miért van az, hogy csak megy, megy az űrben, ősidők óta, egyik rendszert a másik után fűzi föl a szerelvényére, akár az üveggyöngyöket.

– Ez egy fegyverrendszer. A vonat egy csatatérre tart, egy olyan háborúba, amelynek az előkészületei is hosszabb ideje tartanak, mint hogy az ember megjelent a Földön – hajtogatta Éva, vagy legalábbis bennem ez a történet állt össze. De ez annyira emberin túli, évmilliókat és naprendszerek ezreit felölelő narratíva volt, hogy nem is tudom, mennyire pontosan rögzítettem; még a rohamaim okozta képességeknek is vannak hétköznapi léptékű korlátai – vagy csak maradt annyi józan eszem a roham alatt is, hogy felülbíráljam, mint a többi holdkóros elméletet, amelyekkel a pesti kocsmák népe traktált. Egy kiszáradástól, kihűléstől szenvedő gyerek képzelgéseinek véltem.

Papa tajtékzott, és újabb fegyvermacska-bevetést ígért, vagy valami még rosszabbat.

– Hozzák ki nekem a lányt! Azonnal!

Satut nehezen lehetett kihozni a sodrából, de volt valami egészen félelmetes a hangjában:

– Szerintem egyáltalán nem akar visszamenni az árvaotthonba, és ezt egy ilyen görénynek, mint maga, illene tiszteletben tartania.

Éva azt hajtogatta zokogva, hogy Papának már nincs hatalma fölötte többé.

Én meg csak írtam és írtam, mint egy kretén, történetet szőttem a rádióban, a kameraképeken kavargó káoszból, miközben a szkafanderes lányok elhaladtak lebegő drónom alatt, a mimikrium foltjai pedig ismét nyugtalan kavargásba fogtak.

– Bánom is én, hogy hova megy utána! – mordult fel Papa dühödten. – Mindig csak a baj volt vele, a lustaságával, a kelletlenségével. Hiába kapott annyi figyelmet az ő Papájától! De én sokat invesztáltam bele, és ezt követelem vissza, úgyhogy be fogja avatni a többieket, a jó lányaimat mindabba, amire titokban rájött a trénverem használatával. Visszaad mindent, aztán eltakarodhat, mehet vissza az állami árvaházba, ahonnan kivakartam a többi koszos közül! Vagy itt döglik meg, úgy éljek! Gyerünk, lányok, okozzatok örömet a Papának, és takarítsátok el azt a hájas söpredéket az utatokból!

Satu felnyalábolta Évát; egyszerűen a hóna alá kapta, és elindult visszafelé a kamrák láncolatán át. Tudtam, hogy hamarosan szembetalálkozik az árva lányokkal. És ki tudja, mire képesek még az objektben azokkal az anyagokkal, amelyeket láthatatlan rezgések kötnek össze a fejükbe ültetett trénverrel?

Rá akartam kiáltani Satura, hogy adja oda Évát nekik; nekünk nem kellene itt lennünk, mert bármelyik percben elérhetjük a pontot, amelyen túl a hajtóművünk már nem bírná szuflával a hazautat a távolba robogó vonat ellenében. Ehelyett újra elvesztem a rohamban; egyre csak a gyenge pontokat kerestem Éva vonatról szóló történetében. Miért hagynák a gazdái felügyelet nélkül a vonatot, ha fegyver volna; hogyan lehet, hogy akadálytalanul dúlunk benne? És amit elhordtunk, az mind az életünket tette jobbá, csupa hasznos dolog volt, nem fegyverek – csak mi készítettünk belőle a fegyvermacskákhoz hasonló pusztító eszközöket.

Valamiféle értelmezési kísérletbe menekültem a valóság elől, már értem. Akkor és ott hiábavaló próbálkozás volt csupán arra, hogy megértsem és sztoriba fordítsam a valódi történéseket.

Aztán Éva tett valamit.

És igen, a vonat tényleg egy fegyverrendszernek bizonyult, csak éppen egészen más léptékben, mint amit el tudtunk volna képzelni. És Éva elsütötte.

Évek teltek el azóta. A vonat elment, és az emberiség még mindig csak próbál rájönni, hogy mi is volt ez az egész. Turkálunk az alkatrészek között, és még nem tudjuk, mit fogunk összerakni belőlük.

Arra még emlékszem, hogy az űrnek az a szelete, ahol Papa hajója volt, mintha kimélyült volna, feneketlen kúttá vált, amelyben kékeltolódásba vesztek a háttérben tündöklő csillagok, és maga Papa űrhajója. Volt, nincs. Csillagok tűntek el az égről örökre, a fenébe is! Aztán vége lett.

Éva és az árva lányok tovább akartak utazni a vonaton. Belegondolva, min mehettek keresztül Horgos Papa Árvaotthonában, meg tudom érteni, hogy úgy érezték, semmi sem húzza vissza őket a Földre. A világ részvétlenül magukra hagyta őket, semmit sem tett azért, hogy kiszabaduljanak a rabságukból – a vonaton azonban erősek voltak. Vagy csak a fejükbe ültetett egyedi trénver változtatta meg őket végérvényesen, ki tudja? A hátramaradt mimikriumnak köszönhetően élelemből, vízből és levegőből biztosan nem szenvednek hiányt.

Nekünk tényleg nem jött ki jól az egész küldetés. Az a kevés mimikrium, amit hazavihettünk, épp hogy fedezte a költségeinket. Satu kikészülve talált rám a hajónk fedélzetén. Azt mondja, tudta, hogy narratív rohamom van. Végig tudta, mi a baj velem. Hiába hazudtam. Picit át kellett értékelnem azt az elgondolást, hogy ki is az ész a csapatban.

Éva azt mondta nekünk, hogy a vonat sorra veszi az egyes naprendszereket, hogy toborozzon, felfegyverezzen, sereget gyűjtsön. Nem sokat árul el magáról, de éppen a rejtély, a lehetőségek bódító erdeje az, ami magához vonzza a meglátogatott rendszerek értelmes lényeit. Ők pedig elveszik a hozzávalóit, az felhúzza a technológiájukat, és ezáltal maguk is képesek lesznek majd együtt küzdeni a vonat megalkotóinak ellenségeivel. Ez a létezése fő célja. És ha így van, akkor átkozottul jól tesszük, ha addig szerelgetjük a vonat által hátrahagyott cuccot, amíg rá nem jövünk, hogyan működik, még ha legalább annyira birtokol is minket, ahogy mi őt. Ahogy Vasada volt a fegyvermacskáival és

Ez így nem igaz. Egyre arra gondolok, hogy Éva tévedett, én pedig értelmezhetetlen tartományokban próbáltam értelmet találni.

Talán a vonat nem háborúba tart, hanem egy háborúból menekül vert seregként, összeroncsolódva, gazdátlanul. És a jó ég tudja, milyen lesz, amikor az üldözői is ideérnek.

Eszembe jut Drana, és azon tűnődöm, hogy ha az emberiség tudná, melyik az igaz a két verzió közül, az se igazán számítana. Nem a történet vége számít, és nem is az eleje.

PALÁGYI R. LÁSZLÓ

A RÓNA GYERMEKE

Palágyi R. László 1989-ben született Királyhelmecen, az egykori Csehszlovákiában. Nyelvészetből doktorált az Eötvös Loránd Tudományegyetemen. Prózaíróként elsősorban a történelmi fantasy foglalkoztatja. Éjkapu című regénye, amely a „Két világ határán” regénypályázaton első helyezést ért el, 2020-ban jelent meg a Trivium Egyesület gondozásában. Jelenleg Budapesten él.

– Jöjj el közénk, testvérünk a lenyugvó Napban és a kelő Holdban! – suttogta Rózsa az erdő sötétjébe. – Láthassuk azt, ki még meg sem fogant, ahogy az élőt holtan!

– Az utad komor lesz és véres – vette át a szót Viola, és a díszes dolmányt a felizzó parázs fölé tartotta. – Legyen az utad máshová szűk, hozzánk széles!

– Jöjj el közénk, testvérünk a lenyugvó Napban és a kelő Holdban – ismételte Rózsa. Lehelete vörös ködként lebegett a lassan tűzzé érő parázs fölött. – Láthassuk azt, ki még meg sem fogant, ahogy az élőt holtan!

– Mit ördög köt meg, csak ördög oldhat el, ki az ördögé, már senkinek nem kell – vacogta el sietve Viola, és a dolmányt a parázsra terítette. A keze kissé megremegett, ezért majdnem elhibázta. Órák óta álltak meztelenül a hóban, Rózsa mégis számonkérően pillantott rá.

– Jöjj el közénk, testvérünk a lenyugvó Napban és a kelő Holdban – kezdte utoljára Rózsa, és ujjnyi szőkés hajfonatot dobott a dolmányra. – Láthassuk azt, ki még meg sem fogant, ahogy az élőt holtan!

A tűz föllángolt, és a két lány karcsú alakja egyszerre hosszú árnyékot vetett. Rózsa lehajolt, és szarvasagancsot tett Viola fejére, aki lehunyt szemmel kántálni kezdett:

– Táplálja e tűz nemzőid szerelmét! E leány legyen e férfinak, és e férfi csak e leánynak szép! Táplálja e tűz nemzőid szerelmét!

– Ettől majd fölmelegszel – mondta Rózsa széles mosollyal, és kacagva vad táncba kezdett.

Damir kendőt kötött fekete szakállára, és fejébe húzta turbánját a hóesésben. Bő kaftánjával és Munkarral, szürke arab csődörével beleolvadt a köpülttej-színű pusztaságba. A falu vaknak és süketnek látszott hótól roskadozó vályogházaival. Visszapillantott a csűrre. Álomszerű képek kavarogtak a fejében. A meztelen bőr tapintása, a kéjes sikoltások – mintha valaki más emlékei tárultak volna föl előtte. Már arra sem emlékezett, miért akarta annyira a lányt. Mintha a vágyat, ami a beteljesülés pillanatában azonnal kihunyt, valami rajta kívül álló erő lobbantotta volna lángra. A parasztlány, aki a csűrbe hívta a titkos találkára, valósággal rémültnek tűnt, miután elvetette benne a magját. Talán mindkettőjüket Karín, a démon szállta meg, aki gonosz gondolatokat ültet az emberek fejébe.

Míg Munkar fáradhatatlanul emelgette karcsú lábait a hóban, Damir a végeláthatatlan rónát kémlelte. A saraybosnai enyhe tél jutott eszébe. Talán még soha nem érezte magát ennyire idegennek a saját földjén. Hiába kereste szemével a tavat, ahol nyaranta imádkozni szokott a naplementében Magrib idején. A lovai szomját oltó gémeskút dermedt, óriás madárként feketéllett a távolban.

Farkasüvöltés szüremkedett a róna csendjébe. Damir éppen elkanyarodott volna az udvarháza felé, amikor a hang irányába pillantott, és vagy háromszáz lépésnyire emberi alakot vett észre.

A férfi mozdulatlanul állt. Világos juhbőr subája árulta el a sötétlő tölgyes előtt. Valaki követte a lányt a faluból, ez volt Damir első gondolata. A légzése felgyorsult. A szemét nem vette le a pásztorról, de a keze a szcimitárja markolatára tévedt. Csupán ezt a rövid kardot hozta magával. Nincs mitől tartania, a saját birtokán van, győzködte magát, míg a pusztában álló alak továbbra is minden kétséget kizáróan őt figyelte, ráadásul ki tudja, mióta. Amikor hallótávolságon belül ért, és úgy érezte, már a falutól is elég messze van, odakiáltott:

– Ki vagy? – A kiáltás a tölgyesig visszhangzott. – Mit keresel itt?

Damirt bosszantotta, hogy a hangjába némi kétségbeesés is vegyült. A férfi nem felelt. Továbbra is meredten bámult vissza rá sötét báránybőr kucsmája alól, ami szinte a teljes arcát eltakarta.

Damir oláhul is elismételte a kérdést, de így sem kapott választ. Munkarral lépésből ügetésbe váltott, és eközben néhány pillanatra lehunyta a szemét a szélrohamokkal erősödő hóesésben. Amikor hunyorogva újra kinyitotta, a subás alak eltűnt. Akár egy délibáb.

Megkönnyebbülten sóhajtott a kendőjébe. Fölfedezte egy bocskor nyomait a hóban. Különös borzongás lett úrrá rajta. A nyomok a Boszorkányerdő felé vezettek, amivel a hitetlen falusiak rémisztgették egymást.

– Isten az Isten, és Mohamed az ő prófétája – motyogta Damir, míg az éjszakai sötétségbe burkolódzó tölgyest kémlelte. – Csak egy bolond pásztor. Ideje hazamennünk – paskolta meg Munkar nyakát, majd vágtára fogta a lovat, nagy ívben elkerülve a falut.

Anna kilépett a tornácra. Remegő kezével végigsimított szőke haján, majd a kétoldalt ráncolt szoknyáján. A falu melletti tó jege már egészen megolvadt. Anna mégis fölvette a ködmönét, mintha ezzel elodázhatná a tavaszt.

Szótlanságával és idegességével egyelőre nem tűnt ki a faluból. Bojtos népe nyugtalanul várta Szent György napját, amikor az állatokat nyírfaágakkal a pusztára hajtják. Az apja a legtöbb férfihoz hasonlóan már az éjszakákat is az akolban töltötte a tehenek között, nehogy a boszorkányok megrontsák a jószágokat. Az anyja pedig a többi asszonnyal együtt minden pirkadatkor elmondta varázsigéjét, és megbűvölt harmattal tért vissza a házhoz.

Anna elnézett a falu határába. A harmatszedők már visszafelé tartottak. Fehér kísértetekként jöttek az úton az asszonyok, hogy lepedőjüket az állatok vizébe csavarják. A véneken sokszor gúnyolódott. A fogai száma alapján Szőrinét egyke nénének hívta a háta mögött, ha pedig Kunné jött az úton, azt vihogta a barátnői fülébe, hogy mindig kettecskén jár. Hajdunéról neki köszönhetően az a hír járta, hogy még a kút vize is ráncos lesz, ha az asszony belenéz. Most viszont azt kívánta, bárcsak köztük lehetne, kendővel a fején, hadd csúfolják a hajadonok.

Anna tekintete a Hollódombra tévedt. Már a látványa sem sugallt semmi jót. Olyan volt, mint egy púp a rónán, egy csúf kitüremkedés. Korábban is suttogtak arról, hogy boszorkányok gyülekezőhelye. Míg aztán néhány éve, Szent György napja előtt, ténylegesen erdei boszorkányokat láttak táncolni rajta, az aklokat pedig fekete macskák járták. A tehenek teje elapadt, és nyomorúságos napok köszöntöttek Bojtosra.

A harmatszedők fehér menete egyszerre megtorpant. Anna lesétált a tornácról. A falu túlsó vége felől kiáltozás hallatszott, ő pedig elindult a hangok irányába.

– Mi történt? – kérdezte egy másik hajadon. A lány a szüzességével hivalkodva éppen gyöngyös pártáját igazgatta.

Anna válaszul értetlenül rázta a fejét, és önkéntelenül végigsimított a haján. Gyakran tett így, mióta arra ébredt, hogy megfosztották egy fonatától. Attól fogva, hogy asszonyi alakot öltött, megbabonázta a legényeket szőkés hajfonataival, biztos volt hát benne, hogy valamelyik irigye osont be azon a decemberi éjszakán. Mára semmiben sem volt biztos.

Hamarosan már négy kíváncsi leány tartott az asszonyok felé, két oldalról gyerekek suhantak el mellettük, és a kapuk alatt néhány férfi is megjelent bottal a kézben. Mire Anna a harmatszedőkhöz ért, valóságos csődület támadt a falu határában.

Egy pásztor alakja körvonalazódott a rónán. Nem ballagott, nem kószált, a mozgásából ítélve céltudatosan igyekezett valahová. A hortobágyi pásztorok vörös posztóval díszített fekete szűrét és nemezből készített csúcsos fekete süvegét viselte, utóbbi szalagjába darutollat tűzött, mint a csikósok. De nem lovakat hajtott. Egy szürkemarha-bika lépdelt mellette engedelmesen, amit fölmálházott, mint egy szamarat. A hatalmas állat szarva gomb nélkül meredt az ég felé. A gyerekek viszont akkor kezdtek ujjongani, amikor felfedezték, hogy egy farkas kullog a pásztor után, szelídebben, mint a legtöbb kutya.

A fél falu nézte már döbbenten, hogy a pásztor felhág a Hollódombra, aminek istenfélő ember még a közelébe sem merészkedett időtlen idők óta, majd botját a földbe szúrja a tetején. A férfiak haragosan néztek össze, az asszonyok keresztet vetettek, és bár Annát is megrémítette a jelenet, úgy érezte, ez a váratlan esemény talán változtathat a sorsán.

– Allah kedveli önt, Damir efendi – jelentette ki az adószedő a papirosok fölé görnyedve. – Temérdek jószág, becsületes alattvalók, kiváló jövedelem.

Damir az ablakból az udvaron viaskodó két aszabját, Balázst és Mátét figyelte. A rövid kis kardokkal felfegyverzett zsoldosok unaloműzésből gyakorlatozni kezdtek, a harc azonban láthatóan kezdett eldurvulni, vörös bőrsipkáik már a földön hevertek.

– Tudok olyan megyéről, ahol a szpáhi uraság a parasztjaival koplal – folytatta az adószedő. – A jószág ritkábban csalja meg az embert, mint a magok. Ráadásul egyre hidegebbek és hosszabbak a telek. Ez is alig akart véget érni…

– Ha abban reménykedik, Abdullah efendi, hogy a hízelkedése vagy a falvak bősége miatt többet kap, mint amit a szerződésében kialkudott, csalódni fog – közölte Damir, továbbra is kibámulva az ablakon.

Az agyafúrt férfi hírében álló adószedő, aki törökös neve ellenére Damirhoz hasonlóan rác volt, elgondolkodva vakarta hófehér szakállát. Sötét bőre is arról tanúskodott, hogy régóta égeti már a nap a tartományban, ám a két árnyalat erős kontrasztot alkotott egymással, ami miatt kissé különös benyomást keltett.

– Nem való ez a kemény tél az oszmánnak – mondta szomorúan –, hiába, úgy látom, nemcsak a földjét, de a szívét is megkeményítette. Ön igen gyanakvó férfiú, Damir efendi. Gyanakvó embernek kevés a barátja…

Damir fekete szemében az egyik csörte után hirtelen tűz gyúlt, és magyarul kikiáltott az ablakon:

– Ha valamelyikőtök megvágja a másikat, újholdig elbúcsúzhat a zsoldjától! Ha pedig meg találná ölni, jobban jár, ha ő sem marad életben!

– Úgy látom, kissé nyugtalan is, Damir efendi – kockáztatta meg a megjegyzést Abdullah, miután kinn elhalt a kardok zenéje.

– A gyaurok megháborodnak Szent György előtt – tárta szét a karját Damir, majd az adószedőhöz fordult. – Várom már, hogy kihajtsák az állatokat, nem tagadom. És csak ez a két bamba fiú szolgál engem fegyverrel. Néhány katonára nagyobb szükségem lenne, mint barátra, bármit is tartson rólam.

– Az bizony igaz, hogy senkit nem bolondítanak meg annyira a babonáik, mint a pásztornépeket – bólintott Abdullah, majd mint aki rossz fát tesz a tűzre, cinkosan elmosolyodott. – De nézetem szerint még így is megéri őket védelmezni…

Damir már éppen megengedett volna magának egy halvány mosolyt, amikor kopogtak.

– Elnézést, uraságok, de emberek, pásztorok jöttek Bojtosról – zihálta Máté az ajtóban. A szeplős legény igencsak kipirult a vetélkedésben.

Damir kisétált az udvarra, nyomában az adószedővel. Abdullah értetlenül nézte a faluból érkezőket, és a szpáhi tekintetén keresett magyarázatot arra, miért ácsorog egy tucatnyi pásztor az udvarában. Ám ott sem talált. Damir azon tűnődött, hogy talán még nem is látta őket így együtt.

– Allah áldásai és békéje legyen veletek – köszöntötte őket.

– Adjon isten – morajlottak a pásztorok.

Tekintélyük rendjét leképezve sorakoztak föl. Elöl a gulyások álltak, mögöttük a juhászok, leghátul pedig a különféle csordások tébláboltak.

– Elhagytátok hát az aklokat – kezdte Damir tréfálkozó hangon –, tán megjött az eszetek?

– Nem a boszorkányok dolgában vagyunk itt – érkezett a felelet az egyik, naptól ráncos arcú gulyástól.

– Akkor hát valamiféle gyűlés ez, mielőtt nekivágtok a rónának? Kívánjak jó szerencsét?

– Egy idegen van a Hollódombon – dörmögte a gulyás.

– Miféle idegen? – kérdezte Damir összevont szemöldökkel.

– Egy pásztor, díszes fekete szűrben… Esténként fehér subába burkolódzik.

– És talán nem akarja kifizetni a gémeskút bérét?

– Mi arra a dombra ugyan föl nem megyünk, hogy megkérdezzük – mordult rá a pásztorok szószólója. – Meg aztán… úgy látszik, nem a kútra fáj a foga.

– Hát akkor mit akar itt? Miféle nyájat terel? Mit beszéltek nekem itt összevissza? – kérdezte Damir türelmetlenül. Eszébe villant a télen látott pásztor, és végigfutott a hátán a hideg.

– Nyája nincs – felelte a gulyás. – Csak egy szürkemarha-bikája meg egy farkasa. Egy fél napja pipázgat velük a dombon. Ezért jöttünk a szpáhi urasághoz.

– Már csak ez hiányzott… – sziszegte Damir, míg a pásztorokat fürkészte. – Mégiscsak a boszorkányokhoz van köze, ha azt mondjátok, a Hollódombon ücsörög!

– Ki tudja, a bika meg van-e füstölve rendesen – vonta meg a vállát a gulyás. – Akárhogy is, nem való jószággal járni a rónát Szent György-nap előtt.

– Ha szabad egy szóra, Damir efendi – lépett Abdullah a szpáhihoz, majd törökre váltott: – Udvarod előtt a Hortobágy mentén jártam, ahol egy marhapásztor azt mesélte, hogy néhány hete eltűnt a bikája a karámból. Nem hittem neki, úgy véltem, így akar kibújni a terhei alól. De talán tévedtem.

– Legyen hát – sóhajtotta Damir a pásztorok felé fordulva. – Tudjátok, nekem a falu nyugalma a legfontosabb. Lehetséges, hogy egy tolvajjal van dolgunk. Mindenesetre megkérdezem, mi szél hozta. – A szpáhi az aszabokhoz fordult. – Készítsétek elő a lovamat! Ti is velem jöttök. Talán kiderül, mennyit ér a kardotok.

Damir fölpillantott az égre, és elmormolt egy imát. A magasan járó nap aranyból öntött altun érmeként fénylett, akárha frissen verték volna Temesváron. A két aszab legény büszkén kihúzta magát a nyeregben, amint szülőfalujukhoz értek, de a lovával harcos angyalként lépdelő szpáhi látványához nem érhettek fel. Damir arany fonalakkal díszített vörös kaftánt vett a láncingére. Lándzsája élén, hagyma alakú páncélsisakján, lábvértjének és alkarvédőjének lemezein ezüstösen csillogott a napfény. Ébenfekete hátasát, Nakirt választotta az útra. A ló nyugtalanul szimatolt a tavaszelői levegőbe.

– Hát ez valami bolond lehet – mondta Máté félig elnevetve magát, amikor kirajzolódott előttük a dombon üldögélő pásztor alakja.

– Akkor te biztosan szót értesz majd vele – vetette oda Damir a domb fölött köröző hollókat figyelve.

A szeme sarkából jól látta azt is, hogy néhányan figyelik a faluból. Damir maga elé fogta kerek fapajzsát, és fölügetett a Hollódombra.

A pásztor előtt a farkasa ásítozott elnyújtózva, mögötte pedig a bika legelészett. Damir csak a dombtetőn vette észre, hogy faágak veszik körül. A pásztor rőzséből szabályos kört rakott maga köré.

– Kerítésnek kissé alacsony – jegyezte meg Balázs, de a szpáhi csendre intette.

– Legyen veled Allah könyörülete és békéje – mondta Damir fennhangon.

A pásztor lassan ráemelte a tekintetét, de nem szólt egy szót sem. Napbarnított, barázdás arcán, melyre fekete bajusz simult, kék szemek világítottak.

– Tudod-e, hogy alaposan eltévedtél, akárki is vagy? – kérdezte Damir.

– Nem miattad jöttem, lovas úr – közölte a pásztor egykedvűen.

– Bárki miatt is jöttél, van némi közöm a dologhoz, ugyanis ez az én földem.

– Valóban az lenne? – kérdezett vissza a férfi a napba hunyorogva.

– A szultán rám bízta ezeket a földeket, igen – bólintott Damir.

– Bajosan bízhatta, ugyanis nem az övé – felelte a pásztor.

– No, takarodjon el innen, amíg szépen mondjuk! – csattant föl Balázs, de Damir újra leintette.

A szpáhi lehuppant a nyeregből, és szórakozottan megpörgette a lándzsát a kezében. A pásztor lassan fölkelt, és a botjára támaszkodott.

– A szultánod talán uralja a szelet, a napfényt, az esőt? – kérdezte a pásztor. – A fű tán őmiatta vagy őérte nő a pusztán? Menjetek haza, lovas uraság – mondta végül komoran.

– A falusiak nem a szél és a fű, hanem az én védelmem alatt állnak.