Emily Gravett rajzaival

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Matt Haig: Evie and the Animals
Canongate Books Ltd, Edinburgh, 2021

© Matt Haig, 2019
Illusztráció © Emily Gravett, 2019
Copyright licensed by Canongate Books Ltd.
arranged with Andrew Nurnberg Associates
International Limited

Fordította MAGYARI ANDREA

ISBN 978 963 599 283 6

Hungarian translation © Magyari Andrea, 2022
Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2022
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Pearlnek és Lucasnak

És minden gyereknek, aki védi a bolygót,
és a rajta élő csodálatos teremtményeket

Sokan beszélnek az állatokhoz.

Viszont csak kevesen hallgatják meg őket.

Ez a baj.

A. A. Milne

Egy különleges kislány

Volt egyszer egy kislány, akit úgy hívtak, hogy Evie Trench.

Evie nem mindennapi gyerek volt.

Hanem egy „különleges” kislány.

Az apukája legalábbis így mondta.

Különleges.

Evie gyakran gondolt rá, hogy sokkal jobb lenne mindennapi gyereknek lenni, mint ilyen „különlegesnek”, de hát mit lehet tenni. Ő ilyennek született.

És ami ezt a kivételességet illeti…

Ez kissé bonyolult. Evie maga sem egészen értette.

Mielőtt rátérnék arra, mitől is volt különleges, hadd meséljek el róla valami fontosat!

Evie szerette az állatokat. Persze, ezt sok ember elmondhatja magáról, Evie azonban tényleg minden állatot szeretett. Nem csak a simogatható meg ölbe vehető állatokat.

Szerette a kutyákat meg a macskákat, de ugyanúgy a svábbogarakat, kígyókat, denevéreket, keselyűket, hiénákat, cápákat, medúzákat és a zöld anakondákat is. Minden állatot. Kivéve talán a brazil vándorpókot, amelyik a világ legveszélyesebb mérges pókja. Azt szeretni kicsit már Evie-nek is nehezére esett, de ahogy később majd kiderül, ennek is megvolt a maga oka. Általában véve elmondhatjuk, hogy Evie mindent szeretett, ami csak élt és mozgott a földön.

Evie mindent tudott az állatokról. Többet, mint bárki más. Talán még annál is többet, mint a nagyon híres egyetemek állatélettan tanszékének professzorai. Hatéves korára több mint háromszáz könyvet elolvasott már a témában.

Ha félt, vagy szomorú volt, esetleg unatkozott, fogta magát, és nekiült egy állatokról szóló könyvnek.

Szóval tényleg rengeteget tudott róluk.

Például ilyesmiket:

1.A csigák egyfolytában három évet is képesek átaludni, a meztelencsigáknak pedig négy szaglószervük van.

2.A grizzly medve olyan erős, hogy egy tekegolyót is össze tud roppantani.

3.A madarakat nem csípi az erős paprika.

4.Minden bohóchal fiúnak születik. (És csak később lesz néhányukból lány.)

5.A macskák megisszák a tengervizet, bár hosszú távon náluk is egészségkárosodást okoz.

6.A polipnak három szíve van.

7.A rénszarvasok szeme télen kékké változik, hogy jobban lássanak a sötétben.

8.Az elefántok majdnem két évig vemhesek.

9.A csíkos szőrük alatt a tigriseknek a bőre is csíkos.

És ami a kedvence volt:

10.A tengeri vidrák kézen fogva alszanak, nehogy álmukban elsodródjanak egymástól.

Az csak egy dolog, hogy Evie szerette az állatokat, és nagyon sokat tudott róluk.

Volt azonban egy különleges képessége is.

Egy rendkívüli képessége. Mégpedig a következő:

Evie HALLOTTA, mit gondolnak az állatok.

És néha az is megtörtént, hogy az állatok is hallották, amit ő gondol. Anélkül, hogy akár a száját is kinyitotta volna, Evie beszélni tudott az állatokkal.

Azt nem tudta, miért alakult így. Egyszerűen így volt, és kész. És ahogy Evie nőtt, egyre gyakrabban történt meg a dolog. Ezt szerette legjobban a világon. Ez volt a titkos szuperereje. És csak egyetlenegy embernek árulta el, mégpedig az apjának, aki arra kérte, ne beszéljen erről soha, senkinek.

– Különleges kislány vagy, de ez sokszor bajjal jár. Ha valaki olyasmit hall, mint amit te, hát… abból bizony rossz dolgok is kisülhetnek. Nagyon rosszak – figyelmeztette a kislányt az apja. – Higgy nekem! Ne áruld el senkinek, mit tudsz! És bármit is hallasz, soha ne válaszolj az állatoknak! Ne próbálj meg beszélni velük, gondolatban sem!

Úgyhogy Evie ehhez tartotta magát. És senki nem tudott a titkáról.

Legalábbis Evie így hitte.

Egészen addig, amíg nem jött a nyúl.

Csőr, a madár

Anyúl felbukkanása igazából egy madárral kezdődött.

Pontosabban egy verébbel.

Egy apró, vörösesbarna, közönséges kis házi verébbel, akinek Csőr volt a neve.

Evie már korábban is beszélgetett vele. Mármint nem a szájával, hanem csak gondolatban. De attól még beszélgetés volt.

A madárka gyakran eljött, hogy felcsipegesse a magokat, amelyeket Evie titokban szedegetett ki az apukája kedvenc magos cipójából, hogy az ablakpárkányra szórja a kismadárnak.

Evie nem mindig hallotta az állatok gondolatait. Volt nap, hogy egy fia gondolat nem sok, annyit sem hallott. Csőrt azonban könnyű volt megérteni. Kicsit nehezebb, mint a kutyákat, de végül is egyik teremtményt sem olyan nagyon könnyű.

– Szomorúnak tűnsz, Evie – mondta gondolatban Csőr, miközben a magokat csipegette, Evie pedig az ablakból a reggeli égboltra bámult.

Evie ekkor megmutatta Csőrnek az anyukája fényképét, amelyet az ágyánál tartott.

– Hiányzik az anyukám, Csőr.

– Nekem is az enyém – válaszolta Csőr. Nem a csőrével persze, hanem a gondolataival. – Igazából nagyon rövid ideig ismertem csak, de nagyon jó fejnek látszott.

– Én sem ismertem az enyémet. Úgy értem, nem nagyon emlékszem rá. Csak Flora nagyitól hallottam róla. Meg persze aputól. De tőle sem olyan sokat, mint gondolná az ember. Nem furcsa ez? Olyasmi hiányzik az embernek, amit igazából nem is ismer?

– Egyáltalán nem. Nekem például hiányzik az összes olyan barátom, akiket még nem is ismerek. Pedig van már több ezer. Együtt röpködünk. De még fiatal vagyok, egy telet sem éltem meg. Úgyhogy még nagyon sok barátom lesz majd. És már most hiányoznak. Ugyanis biztos vagyok benne, hogy nagyon jópofák lesznek.

– Mondd csak, Csőr, milyen érzés repülni? – kérdezte Evie, hogy kicsit felviduljon.

– Az a legkönnyebb a világon. Már persze, ha van szárnyad. Olyan, mint a szabadság. Akármerre mehetsz, felfelé, lefelé, jobbra, balra, amerre csak akarsz, a szél lágyan borzolja a tolladat, és ha arra száll egy bogár, hopp, csak kitátod a szádat, és bekapod. Szerintem te is élveznéd.

– Biztosan. Leszámítva persze a bogárevős részt.

– Nincs jobb, mint amikor szabad vagy, és az lehetsz, aki tényleg vagy – tette hozzá Csőr. – Ha már egyszer szárnya nőtt az embernek, jól teszi, ha használja is.

– Ühüm. Így mondják.

Ebben a pillanatban bekopogott Evie apukája, majd résnyire nyitotta az ajtót. Csőr aprócska feje megrezzent.

– Ajjaj – mondta, persze csak gondolatban.

– Evie, siess már, mindjárt indulni kell a suliba – kukkantott be Evie apja. Észrevette, hogy nyitva van az ablak, és azt is, hogy épp egy veréb száll fel a párkányról. Aztán meglátta az ablakpárkányra szórt magokat.

– Evie, hát nem megbeszéltük, hogy nem csipkeded ki a magokat a kenyeremből?

– Bocs, Apu. De ha már nem tarthatok semmilyen állatot, legalább…

– Ugye nem beszélgettél azzal a madárral? Mármint gondolatban sem.

– Dehogy – hazudta Evie. Kénytelen volt így tenni. Az apukája ugyanis nagyon komolyan megkérte, hogy soha ne feleljen az állatoknak, akkor se, ha meghallja a gondolataikat, abból ugyanis RETTENETES dolgok sülhetnek ki.

Bár azt nem mondta meg, micsodák. Ami persze zavarta Evie-t. Főleg, hogy annyira szeretett volna állatot tartani.

– Nem beszélgettem a madárral.

– Akkor jó – mondta Mr. Trench. Szegény olyan fáradtnak tűnt. Sokáig dolgozott, bútorokat javított a garázsban. Mások bútorait. Lehet, hogy neki is hiányzott Evie anyukája, de ezt nehéz volt megmondani. Evie nem bánta volna, ha a saját apját is olyan könnyen megérti, mint a kutyák beszédét.

Ez egyébként gyakran eszébe jutott. Ha az apukája csak egy kis időre kutyává változna… Akkor jobban megértenék egymást. Egy hatalmas, nyáladzó véreb. A kutyákkal ugyanis az a helyzet, hogy ők önkéntelenül is beszélgetnek az emberrel. Persze nem a szájukkal, ahogy az emberek. Még gondolatolvasónak sem kell lenni hozzá, hogy rájöjjünk, tulajdonképpen folyamatosan beszélnek. Minden farkcsóválás, ugatás, szűkölés, fejbillentés, minden kedves kis pillantás, minden lélegzetvétel és zihálás egyfajta beszéd. Minden mozdulattal mondanak valamit. Az embereknél másképp van. Talán azért van szükségük szavakra. Talán azok nélkül nehezen értik meg egymást.

Az apák meg az állatvilág legbonyolultabb egyedei közé tartoznak.

– Irány az iskola! – szólt most Mr. Trench.

Nyúl a rács mögött

Pár óra elteltével Evie a legjobb barátnője, Leonora Brightside mellett ült, a Highborrow-i Általános Iskola menzáján.

Evie a vegetáriánus lasagnét falatozta, Leonora meg az új kiskutyájáról mesélt. A kis máltai selyemkutyát Bibinek hívták, Leonora a fényképét is megmutatta a telefonján.

Leonora szülei híres vloggerek voltak, Az élet egy nagy habos torta című csatornájukat kétmillióan követték a YouTube-on. Leonora szó szerint a születése első napjától YouTube-sztár volt, hiszen „A mi kicsi lányunk” című rész, amely Leonora születéséről tudósított, 17 637 239 megtekintéssel a csatorna egyik legnépszerűbb videója lett.

– Anya utánanézett az interneten, és azt mondta, hogy a felhasználók szerint a máltai selyemkutya a legaranyosabb fajta, és így még többen fognak nézni minket. Apa ugyan allergiás a kutyaszőrre, de anya azt mondta, legfeljebb majd tüsszög. De amúgy Bibitől nem is kell tüsszögnie.

Evie persze tudta, mi ennek a magyarázata.

– A máltai selyemkutyák hipoallergének, mert nem vedlenek.

– Aha – válaszolta Leonora, miközben az otthonról hozott szusiját eszegette. – De muszáj megnézned! Gyere át ma! Imádni fogod. Úgyis annyira szereted az állatokat, még a rondákat is. Meg a svábbogarat is. Úgyhogy Bibi biztos tetszeni fog. Annyira cuki! Szerepelhetsz a videónkban is. Persze csak ha megcsinálod a hajad.

– Mért, mi a baj a hajammal?

– Hát, egy kicsit uncsi.

– Uncsi? A hajam? De hát ez csak haj. Milyen legyen? – csodálkozott Evie, aki általában nem sok figyelmet fordított a kinézetére. Tizenegy éves létére elég magas kislány volt, az orra pici, a szeme nagy, de semmi különös. Azt mondták róla, „kedves mosolya”, meg „értelmes arca” van, úgy gondolta, ez biztos jobb, mint ha savanyú képűnek neveznék, vagy bárgyúnak. Az egyetlen, ami tetszett neki magán, a barna haja volt. Látszólag ugyan semmi különös, de pont olyan árnyalatú volt, mint az anyukájáé a fényképeken.

– Hahahahaha! – röhögcsélt Leonora, aki épp egyszarvúfilterrel fényképezte magát. Egy szusit evő egyszarvú! – Annyira VICCES vagy, Evie! Imádlak. De nyugi, úgyis a belső értékek számítanak. Ezt szokta mondani Sly, apukám személyi edzője. Képzeld el, igazi fotómodell! Pedig férfi.

Evie nem szólt semmit. Néha fogalma se volt, mit válaszoljon Leonorának. Ilyenkor úgy érezte, a barátnője monológja úgy önti el, mint a folyóvíz, ő meg szinte visszatartott lélegzettel várta, hogy levonuljon az árhullám.

Igazából maga sem értette, miért barátkozik ezzel a lánnyal, főleg, mert Leonora mindig gondoskodott arról, hogy ő rosszul érezze magát a bőrében.

Ebéd után Evie csak arra vágyott, hogy kicsit egyedül lehessen, úgyhogy eldöntötte, bemegy a suli könyvtárába. Imádta a könyvtárat, mert rengeteg természetről meg állatokról szóló könyvük volt. Eszébe jutott, hogy vissza is kell vinnie egy kikölcsönzött könyvet, a Veszélyeztetett fajok enciklopédiáját.

Két nap alatt kiolvasta az elsőtől az utolsó oldalig, és nagyon dühös lett, amikor megtudta, hogy több tigrisfajta már ki is halt, néhány fajtából pedig alig maradt. És még inkább, amikor kiderült, hogy a legnagyobb tengeri teknősfajta, a kérgesteknős is a kihalás szélén áll, ez a teknősfaj ugyanis 110 millió évvel ezelőttről, még a dinoszauruszok idejéről maradt itt. Mivel a mai ember mindössze kétszázezer évvel ezelőtt jelent meg – ami még egymillió évhez képest is semmiség –, elég nagy szemtelenségnek, hogy úgy ne mondjuk, bunkóságnak tűnik, hogy olyan állatfajokat veszélyeztet, amelyek sokkal hamarabb itt éltek, és tökéletesen jól elvoltak nélküle. Evie legalábbis így vélekedett.

Most hát hóna alatt az enciklopédiával a könyvtárba igyekezett, és éppen Kahlo mellett vezetett el az útja.

Kahlo az iskola új nyuszija volt. Fura módon a híres mexikói festőnőről, Frida Kahlóról kapta a nevét. A ketrece a titkárság irodája előtt állt.

Evie csak egyszer hallotta meg Kahlo gondolatait, mégpedig tegnap, amikor Leonorával elsétált a ketrec előtt. A nyuszi épp az itatója előtt álldogált, és azt gondolta: – Jaj, ne! – De mivel nem volt egyedül, Evie nem állt meg, hogy megnézze, mi a baj.

Most azonban megint meghallott egy gondolatot.

Egy hangot, suttogást, nyöszörgést, valamit.

Megfordult.

– Na, itt jön még egy – gondolta Kahlo. – Csak úgy elsétál mellettem. Mit érdekli, mi van velem.

Evie megállt.

– Pedig nem lesz ez így jó. Nélkülem mind meghalnak.

Evie mereven bámulta a nyulat. Rájött, hogy ha így tesz, jobban hallja az állatok gondolatait, mint ha becsukja a szemét.

– Kahlo, mi a gond? – kérdezte hang nélkül, miközben két alsóbb osztálybeli fiú épp elsétált mellette. Oldalba bökték egymást, és azon vihogtak, miért bámulja Evie olyan furán a nyulat.

– Kahlo! MI A GOND?

Kahlo felpillantott, és egyenesen Evie szemébe nézett. Édes, bús kis pofája volt, füle a ketrec tetejéhez simult.

– Te hallod, amit gondolok? – csodálkozott, persze csak gondolatban.

– Igen.

– Ilyet még nem láttam embereknél. A többi állat igen… de ember? Ez, gondolom, igazán ritkaság!

Evie tudta, hogy így van. Egy macska egyszer elmesélte neki, ennek az az oka, hogy az emberek túl arrogánsak – persze elég vicces volt, hogy épp egy macska fogalmaz így.

A nyuszi szürkésbarna pofiját a ketrec rácsai közé préselte, sötéten ragyogó szeme szinte könyörgött.

– Semmi keresnivalóm nincs itt. Az erdő az otthonom. Az Üregek Erdejéből hoztak el. Ott laktam, a nyúlüregben. A társaimmal.

– Üregek Erdeje?

– Igen. Nincs messze. Brenda lopott ki onnan.

– Brenda? Milyen Brenda?

– Brenda Baxter.

– Mrs. Baxtert ezek szerint Brendának hívják? Nahát! Brenda Baxter! – mosolygott Evie, aztán hirtelen ráeszmélt, mit mondott Kahlo. – Azt mondod, az igazgatónő az erdőből lopott ide téged?

– Úgy ám.

– Hiszen ez rémes! Ilyesmit nem szabad csinálni!

– Pedig így volt. A nyulak sohasem hazudnak. Ő rabolt el. És muszáj hazajutnom. Ott a családom. Az anyukám. Tudod, milyen rossz az, amikor az ember nem lehet az anyukájával?

Evie-t hirtelen mély, ismerős szomorúság öntötte el.

– Azt tudom a legjobban a világon – felelte.

– Kérlek szépen! Alig kétszáz ugrásnyira lakom. Istenem, hogy hiányzik az ugrálás is! Itt egy apró ugrástól is beverem a fejem. Segíts! A többiek nem értik, amit mondok.

Evie-t hirtelen elöntötte az aggodalom. Körülnézett. Szerencsére tiszta volt a levegő.

– Hogyan tudnék segíteni?

– Szabadíts ki ebből a ketrecből!

Tartalom

Egy különleges kislány

Csőr, a madár

Nyúl a rács mögött

Nyúlvilág

Evie összerúgja a port Leonorával

Flora nagyi titka

Miért került Flora nagyi rács mögé

Kígyó és béka

Az igazgatói irodában

Az álombéli név

Lány a dzsungelben

Mortimer J. Mortimer

A valóság

Ramesh

A hüllők különleges ereje

Furcsa rajzórák

A fiú, aki lovakkal akart beszélni

A jaguár

Orwell, az elefánt

A kígyóház

Az oroszlánbarlang

Az állatok királynője

Mr. Trench mérges

Nincs olyan, hogy normális

Az elveszett állatok

A zakkantak

Csőr mentőakciója

A lány, aki oroszlánokkal beszélget

A csiga

Harmincöt perc

A szarvasbika

Az üregben

Az Emberi Lény, Aki Jó

A terv

Gyökerek

A tanítvány

Falevél bosszúja

Könnyű döntés

Jó élet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Caveat Brush – SIL Open Font License
Fuzzy Bubbles – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0