Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Fejezetgrafikák, borító: Balogh Gabriella
Szerkesztette és közreadja: Kunszenti Ágnes és Kovács katáng Ferenc
Szöveggondozó: Bellus Ibolya
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Szabó Tamás, 2022
© Balogh Gabriella, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 60 7

I. fejezet
A találkozás

Tavaszias idő van, kellemesen süt a nap. Egy férfi mégis esőkabátban ácsorog a park közepén. Kicsit érdekes látvány a laza, lenge öltözetben járkálók között, de az itt lakók már megszokták a furcsaságokat. Néhány járókelő egy-egy óvatos pillantást vet rá, és időnként valamit oda-odasúgnak egymásnak. A férfi ügyet sem vet rájuk, mintha teljesen máshol járna. A messzeségbe vagy saját gondolataiba réved.

Valahol távol megszólal egy harang. Majd ismét és ismét. A harmadik kongás után a férfi megigazítja esőkabátja gallérját, és lassan elindul.

– Menj már az útból! – tapos a fékbe egy negyvenes éveiben járó férfi. – Elegem van az idiótákból. Egy esőkabátos idióta. Kinek jut eszébe harmincfokos melegben esőkabátot viselni?

A sofőr hosszan dudál, de az esőkabátos már eltűnt az út közepéről.

– Jó napot! Egy kapucsínót kérnék, köszönöm – szólal meg mosolyogva egy húszas évei környékén járó csinos, szőke nő.

– Máris hozom – válaszol a vörös hajú pincérnő, és elsiet.

A fiatal nő egy kétszemélyes kis asztalkánál ücsörög a családias, kellemes légkörű kávézóban. Az ablakon beszűrődő napfény csak fokozza a komfortérzetét.

– A kapucsínója – jelenik meg a pincérnő, és az asztalra teszi a gőzölgő kávét. – Esetleg hozhatok még valamit? Nagyon finom teasüteményeink vannak.

– Köszönöm, nem. A kapucsínó elég lesz – mosolyog vissza a hölgy a pincérnőre.

Kavargatás közben a gőzölgő kávé illata azonnal megcsapja a szőke nő orrát. Néhány kis korty után a szájában szétáradó zamattól és a kellemes illattól elbódul. Talán percek vagy órák teltek, telnek el, nem tudni, de egyszer csak azt veszi észre, hogy a kávézót ellepő vendégek felől, minden irányból kellemes zsongás hallatszik. A halk nesz, és az arcát kellemesen melegítő napfényben az újabb és újabb korty még kellemesebb érzést vált ki benne. Épp egy újabbat nyel a kávéjából, amikor a szomszédos asztalnál egy ismerős arcot pillant meg.

Az üvegeken megcsillanó fény a fiatal férfi fél arcát világítja csak meg, de így is felismeri. Nem is az arca ismerős, hanem a… A szemei, azok a nagy, barna szemek. Azok a meleg, gesztenyebarna, hatalmas szemek. Ahogy a fény megcsillan a férfi szemében, máris felsejlik benne egy emlék, nagyon régi, homályos emlék. Kertes ház elmosódó körvonalai, udvarán éppen boldogan fut. Mellette más gyerekek is viháncolnak, rohangálnak. És akkor, az egyik boldog pillanatban megcsillannak azok a szemek. Hirtelen melegség áramlik szét a testében, és kellemes, boldog érzés önti el.

Ám a kellemes érzés mellett másvalami is rátör, egyre erősebben. Másfajta, szörnyű, nyomasztó érzés. Valami…

A férfi újságot olvas, lapoz egyet, és a papír zizegő hangja kirázza emlékeiből a fiatal nőt, aki, ki tudja, miért, de nem képes levenni a szemét a férfiről, talán a szeme miatt, talán más miatt, de érzi, hogy alaposabban szemügyre kell vennie a vele szemben ülő arcát. Az arcvonások férfiasabbak, a ráncok mélyebbek, de a szemek, azok a szemek változatlanok, és úgy érzi, hogy néznie kell. Percek, vagy talán csak másodpercek telnek el így. A révedezéséből kellemes, ismerős hang téríti magához.

– Elnézést. – Elnézést – hallatszik újra.

Ismerős a mély, férfias hang. Valahonnan, a távoli múltból.

– Igen?! – válaszol zavarodottan a szőke nő.

– Leülhetnék az asztalához? Látom…

– Tessék – pirul el zavarában a fiatal nő.

– Látom, hogy egyedül van, és talán jobban esik a kávé kellemes beszélgetés mellett.

– Ó, hát nem is tudom. Lassan indulni készültem – hirtelen nem jut eszébe más kifogás. Óvatosan, önkéntelenül matatni kezd a holmijával.

– Sajnálattal hallom.

– Valóban? – mosolyodik el a fiatal nő.

– Egy kellemes beszélgetés mindig feldobja a napomat.

A szőke nő kicsit elpirulva válaszolni készül, de a férfi váratlanul előrebukik, a fiatal nő haját pedig súrolja valami. Abban a pillanatban sikoltozás tör ki a kávézóban.

***

– A fenébe! Szabadságon vagyok. Ki a nyavalya keres ilyenkor? – Itt Rodrigez nyomozó – szól a telefonba morogva.

– Helló, Frank!

– Mit akarsz, Will? – kérdezi bosszúsan Rodrigez nyomozó.

– Ne haragudj, Frank – hallatszik a vonal másik végéről.

– Az istenit, szabadságon vagyok!

– Hidd el, nem az én ötletem volt.

– Ja, gondolom.

– Kerestek. Nem tudtak elérni.

– Ki van kapcsolva a mobilom. Szerinted miért?

– Tudod, hogy nem zavarnálak hiába.

– Mégis, mi olyan halaszthatatlan?

– Lövöldözés történt.

– És? Ez lenne olyan fontos? Más nem dolgozik?

– De egy sem olyan jó, mint te.

– A fenébe, szabadságon vagyok!

– Te is tudod, nem zavarnálak, ha lenne más megoldás.

– Ja persze. Megint más helyett kell dolgoznom.

– Gyere a Caffe De Palmába!

– Ott találkozunk.

– Még ma, ha lehet, Frank.

– Ennyit a szabimról.

A telefon felborul, amint a kagyló hatalmas lendülettel a helyére csapódik. Állapotán látszik, hogy nem ez az első rendeltetésellenes igénybevétele. Régi, robusztus készülék, jól bírja a strapát. Halkan zörren a fiókos szekrény. Rodrigez nyomozó zoknit húz a lábára.

– A fenébe! – a felemás zokni a sarokban landol. Felveszi a következő kezébe akadót. A nyomozó lassan feltápászkodik, és nagyokat pislogva kitámolyog a fürdőszobába. Félálomban kitapogatja a csapot, a hideg víz lassan csordogál. Kövér vízcseppek csillognak, száradnak Rodrigez arcán. A szeme egyre tágabbra nyílik. Lassan, nagyon lassan kezd magához térni.

– Ez még jó lesz – a szennyeskosárból kirángatott gyűrött ing kétszer-háromszor Rodrigez orrához ér.

A tükörből nyúzott, borostás arc néz vissza rá. A gallérját igazgatja, miközben másik kezével az összevissza álló sötét, rövid haját fésüli.

– Légy jó! Este jövök.

Az ajtózár kattanására válaszként halk dorombolás érkezik, és szép lassan, nagyon lassan becsukódik egy szomorú szempár.

Frank lassan mozog. Nem kell sokat lépcsőznie, az első emeleten lakik. A parkoló felé veszi az útját. A ház előtt minden hely foglalt, néhány kocsi még tilosban is parkol. Rodrigez átsétál a parkolón, és egy másik felé veszi az irányt. Nem mai darab, az állapota sem a legjobb. Régen lehetett mosóban. A rendszáma legalább kivehető. Az övén kívül egy furgon áll távolabb. Beszáll. A motor nehézkesen jár. Elindul végre. Néhány másodperc múlva felbőg a furgon motorja, és ahogy lassan gurulni kezd, a túloldalán egy ember árnyéka suhan el.

***

– Helló, Frank, de jól nézel ki! Ezek szerint Willnek sikerült elérnie – érkezik a köszönés, amint Rodrigez nyomozó belép a Caffe De Palmába.

– Igen. Szerencsére – jön rá a kedvesnek nem igazán mondható válasz.

– Gondolom – mosolyodik el a rendőrnő. – Jól telt a vakáció?

– Rendkívül! – motyog mérgesen a nyomozó. – Mit lehet tudni, Luci?

– Lövöldözés történt. Három sérült. Két könnyebb és egy súlyosabb. Az utóbbi kórházba került.

A fiatal rendőrnő hangja hivatalossá válik. Szőke, félhosszú haja a vállát súrolja. Tekintete elárulja, hogy felnéz a férfire.

– Mi a fenét keresek én itt? Ez egy sima lövöldözés – motyog maga elé mérgesen, de nagy szerencséjére rajta kívül senki sem érti. – Tehát, ha jól értem, bejött valaki és rálőtt három emberre?

Frank hangja teljesen higgadt, ahogy nyomozótársára pillant.

– Nem. Két ember sérült meg a lövöldözésben, a harmadik sérült az elkövető.

– Hogyan?! Az elkövető is… – ráncolja homlokát a nyomozó, és a szeme sarkában furcsa csillogás jelenik meg.

Aki nem ismeri őt, annak ez semmi különöset nem árulna el, de aki már jól ismeri, és ilyen kolléganője is, az pontosan tudja, hogy a nyomozó olyasmit vett észre, amit más nem.

– Igen. Szerencsére valaki közbelépett, és leütötte a lövöldözőt.

– Hmm. Ez érdekes. Köszönöm, Luci.

Ez érdekes – gondolja magában Frank.

– Szemtanú van?

– Igen. Az a vörös hajú pincérnő, aki az asztalnál ül – mutat Luci a fiatal, megszeppent nőre.

– Jó napot! Rodrigez nyomozó vagyok. Elnézést, de muszáj feltennem néhány kérdést.

A pincérnő felemeli a fejét, és a nyomozóra néz. A mosolya kissé erőltetett, ebben a pillanatban nem igazán szeretne beszélgetni, csak minél hamarabb elfelejteni a történteket.

– Jelen volt, amikor az incidens történt?

– Igen, éppen dolgoztam, amikor a…

A nyomozó nyugtatólag, óvatosan a pincérnő karjára teszi a kezét. A pincérnő lassan oldódik.

– Folytathatjuk? – kérdezi Rodrigez. Ujjai alatt érzi az izmok lazulását.

A pincérnő lassan hátrafésüli vörös haját, és mély lélegzetet vesz. A hangjából még nem érződik, hogy készen állna a beszélgetésre.

– Semmi baj. Mindjárt megnyugszom – válaszol elcsukló hangon.

– El tudná mondani a saját szavaival, hogy pontosan mi is történt?

A pincérnő szeméből egy könnycsepp csordul ki, küszködik az érzelmeivel, próbálja összeszedni magát. Csak lassan sikerül neki.

– A barátnőmmel nyitottunk, úgy nyolc óra körül. Kilenc felé érkezett néhány vendég.

Rodrigez a kabátja zsebébe nyúl, és hosszas kotorászás után tollat és noteszt húz elő. Pár sort firkant gyorsan a noteszbe.

– Volt esetleg olyan vendég, aki gyanúsan viselkedett?

A pincérnő elgondolkodik, és Frank szemébe néz. A nyomozó pillantása megnyugtatja.

– Nem, azt hiszem, nem. A szokásos vendégek érkeztek.

– Értem.

A nyomozó motyogását elnyomja a papír zizegése és a notesz lapján sercegő toll.

– Meg tudná mondani, hogy mikor érkeztek az áldozatok?

Frank egyenesen a pincérnő szemébe néz, aki elkapja a tekintetét. Jó néhány másodpercbe telik, míg végre meg tud szólalni.

– Hát, nem tudom pontosan. Olyan hirtelen történt az egész.

– Értem. Körülbelüli időt sem tud mondani? Egy órával az első vendég érkezése után, esetleg később? Nagyon fontos lenne.

A pincérnő gondolkodás közben megereszt egy erőltetett mosolyt Frankre.

– Később. Talán másfél, két órával az első vendég után érkezhetett a hölgy.

– Értem.

Rodrigez a fogai között harapja el a szavakat. A toll fürgén mozog az ujjai között.

– Tehát, ha jól értem a szavait, a szőke nő valamikor 10 és 11 óra között érkezhetett. Azt is meg tudja mondani, hogy mit rendelt?

A pincérnő tekintete mélyen a nyomozó szemébe mered, és önkéntelen pislogása elárulja, hogy nem érti, ez miért érdekes.

Frank a pincérnő tekintetéből olvas.

– Minden apró részlet fontos lehet.

– Á! Értem. A kolléganőm vette fel a rendelését, de azt hiszem, hogy kapucsínót kért.

Frank a notesz aljára firkant.

– Tehát csak egy kapucsínót. A férfi mikor érkezett?

– Sajnos nem tudom. Tőle is a barátnőm vette fel a rendelését, illetve…

– Akarta felvenni – fejezi be Rodrigez. – Köszönöm! Egyelőre nincs több kérdésem. A kolléganőm még felveszi a személyes adatait. Ha lehet, a közeljövőben ne hagyja el a várost.

– Pincérnői fizetésből? Ritkán van lehetőségem szabadságra, utazgatásra, és az nem mostanában lesz – mosolyodik el a pincérnő.

– Ja, a szabadság – morogja a fogai között Rodrigez. – Na, mindegy. Ha esetleg valami eszébe jut még, hívjon fel. Bármikor. Rajta van az otthoni számom is – nyújt át egy gyűrött névjegykártyát, majd feláll, és otthagyja a pincérnőt.

– Helló, Frank! Ideértél? – szólítja meg egy fiatal rendőr a nyomozót.

Frank elhúzza a száját, és motyog valamit, majd a fiatal rendőr felé fordul, és nem túl kedves hangon válaszol:

– Will, itt vagyok már egy ideje. De komolyan, tényleg ezért kellett idejönnöm?

– Tudod, hogy nem az én döntésem volt. Utasítottak rá.

Frank a homlokát ráncolja, majd flegmán válaszol:

– Ja. Nem hiszem el, hogy a kapitány ezért hívott vissza.

– Úgy tudom, fentről jött az utasítás. Külön kérték, hogy te nyomozz az ügyben.

– Ó! Csakugyan? – Frank válaszát gúnyos mosoly kíséri.

– Csak ennyit közölt a kapitány.

– Értem – motyogja Frank, majd hangsúlyt vált.

– Megtudtál valamit az esettel kapcsolatban?

– Beszéltem a másik pincérnővel.

– Mit sikerült kiszedned belőle?

– Ő szolgálta volna ki az áldozatot, de ezenkívül semmi egyebet. Illetve annyit, hogy…

– Igen? – motyogja Rodrigez.

– Lanának hívják, és jó, ha tudod, jelenleg nincs barátja.

– Will!

– Frank, ne csináld már!

– Will! Nem azért vagyunk itt…

– Tudom. Csak munka, munka és munka. De az élet nem csak ebből áll!

– Például néha szabadságra is megy az ember – szól közbe Frank.

– Ne velem veszekedj, ezt a kapitánnyal beszéld meg! Ami a pincérnőt illeti…. Évekkel ezelőtt történt, ideje lenne túllépned rajta.

– Ez az én dolgom.

– A te dolgod. De ő is azt akarná, hogy…

– Nem tudhatjuk, mit akarna.

– Hát azt biztosan nem, hogy örökké sajnáltasd magad.

– Ez az én dolgom, Will. Világos? De ha már idehívtál, foglalkozzunk ezzel az üggyel!

– Épp most beszéltem a kolléganőjével – szólítja meg Rodrigez a másik pincérnőt, miközben Will kérdően néz rá.

– Á, vagy úgy! A nő érkezett előbb. Kért egy kapucsínót, aztán megérkezett a férfi. Beszélgetni kezdtek. Majd bejött egy ázsiai férfi, és leült a szemközti asztalhoz. Mielőtt a társam felvehette volna tőle a rendelést, az ázsiai fellökte, és előkapta a fegyverét. Két lövést adott le, aztán leütötték. A férfit vállon találta, a nőt szerencsére elvétette, csak a homlokát súrolta a golyó.

Will észreveszi, hogy Frank a homlokát ráncolva nagyon töri a fejét valamin.

– Mire gondolsz? – kérdezi Will.

Frank hosszasan néz a távolba, majd Willre emeli a tekintetét.

– Nem vagyok biztos abban, hogy ez így történt.

Will csodálkozva néz Frankre. Megint olyasmit vett észre, amit ő nem.

– Ezt miből gondolod?

– Nem is tudom, csak egy… – motyogja a fogai között Rodrigez nyomozó. Homlokán néhány izzadságcsepp jelenik meg.

– A szokásos megérzéseid?

– Nem tudom, Will, nem tudom. Csak valahogy…

– Szerintem egyértelmű az eset, de nem én vagyok a nagy Rodrigez nyomozó – vigyorog Will.

– A nagyon nagy Rodrigez nyomozó? Mégis ki szerint?

Hangjából kihallatszik, hogy nem rajong ezért a megtisztelő titulusért.

– Sokan gondolják így az őrsön. Népszerű vagy.

Frank arca elvörösödik, visszaszívja az első szavakat.

– Hát… Repesek az örömtől.

– Végeztünk, nyomozók! – lép egy fiatal, hosszú hajú rendőrnő Frank és Will mellé.

Will egyenesen a rendőrnő szemébe néz, és elmosolyodik.

– Köszönjük, máris megyünk.

Alig hagyják el a rendőrök a kávézót, egy vörös hajú nő előveszi a mobilját, és üzenetet pötyög bele.

***

Will szolgálati autójával megáll a tágas parkolóban. Közel száz férőhelyes, mégis jó, ha tíz jármű áll benne. Gyakorlatilag mind egyforma típus, és lestrapált. Will leállítja a motort, majd a két nyomozó komótosan elindul a háromszintes, jobb napokat látott kőépület felé. A távolban ebben a pillanatban parkol le egy furgon.

Will még súg valamit Frank fülébe, mielőtt a bejárat előtti nagyjából tíz lépcsőfokot megteszik. A nagy forgó üvegajtó fölött a police felirat olvasható. Az épület hosszában tágas folyosó fut végig, torkolatában recepciós pult áll.

– Helló, Will, helló, Frank! Frank, te nem vagy szabadságon? – köszönti a két nyomozót egy fiatal, jó kedélyű, fekete hajú rendőrnő a recepciós pult mögül, s rendezgeti a papírjait az asztalán.

Frank homlokán kidagad két kis ér, és már válaszolna, de ekkor megpillantja Agnes vidám tekintetét. Abban a pillanatban elszáll a dühe, és a szája széles mosolyra nyílik.

– Helló, Agnes! Reggel még úgy volt.

– Ó, részvétem – érkezik az együttérző válasz.

– Kösz, Agnes.

Agnes idegesen matat a papírjai között, csak ne kelljen a nyomozó szemébe néznie. Már egészen közel járnak a pultjához, mire megereszt egy mosolyt Rodrigez nyomozó felé.

– Jaj, el is felejtettem! Frank, a gyanúsított a kettes kihallgatóban van. Gondolom, tudni akarod, ha már berendeltek – kiált még időben a nyomozók után.

Frank egy pillanat alatt megpördül a tengelye körül, és a szemei vészjóslóan izzani kezdenek.

– Jól gondoltad. Ki hallgatja ki?

Agnes a számítógépe felé fordul, és az izgalomtól mindene remegni kezd. Amennyire az ujjai engedik, néhány kattintással megkeresi az információt. Agnesben szinte megáll az ütő, ahogy megpillantja a kihallgatók nevét. Fel sem néz a monitorjából, elfúló hangon nyögi.

– Erik és Peter.

Rodrigez arcizma összerándul, és elvörösödik. Bár érteni nem lehet, de egyértelmű, hogy mit motyog.

– Frank, ezt ne csináld! – szólal meg Will, amint Frank arcára pillant.

Will próbálja megnyugtatni kollégáját, de úgy tűnik, sem a szavai, sem megértő pillantása nem hat Frankre.

– Will, ez nem a te dolgod!

Frank homlokán minden ér kidagad, és alig lehet érteni a szavait. Az érzései egyértelműen az arcára vannak írva.

– De az enyém is. Hisz barátok vagyunk.

Will próbálja nyugtatni Franket, úgy tűnik, hiába. A kezét nyugtatólag Rodrigez vállára teszi, de Frank szinte azonnal odébb lép.

– Ebből maradj ki! Majd én elintézem.

– Nem ér annyit az egész.

Frank jobb keze ökölbe szorul, az erek az öklén is kidagadnak, az arcizmai rángatóznak a mérhetetlen dühtől.

– Most ez az én ügyem, vagy Eriké?

Frank szavait visszhangozza a folyosó. Agnes a rémülettől leveri az asztaláról az összes papírt, kezdheti elölről a rendszerezést.

– Hát, elvileg a tiéd.

Frank egy kissé lehiggad, de továbbra is majd szétveti a düh. Agnes elszórja az összeszedett papírjait, hogy az asztal alatt maradhasson.

– Akkor mit keres ez az idióta a kihallgatóban?

Will hol a barátjára, hol a padlóra, hol az asztal alatt rémüldöző Agnesre néz. Próbálja összeszedni a gondolatait. Mit és hogyan mondjon, hogy lenyugtassa a barátját? Ismeri, pontosan tudja, hogy milyen Frank, amikor mérges. Ő az egyetlen ember, aki ilyenkor biztonságban van tőle. De jelen helyzetben azt is pontosan tudja, hogy a barátjának igaza van. Erik nem a legjobb kopók egyike. Számtalan ügyet rontott már el a teljes alkalmatlansága miatt. És sokszor még Frank leleményessége se tudta helyrehozni. A gyanúsított nevetve sétált el, és Frankben ez mély nyomot hagyott. Nagyon nem szeret veszíteni. Már többször szóltak a kapitánynak is, hogy csak a baj van Erikkel. A kapitány mindig egy legyintéssel intézte el. Felsőbb utasítás.

– Mégis, honnan kéne tudnom? Én is most értem ide. Utánajárjak?

Ennél jobb nem jutott Will eszébe. Bár ő is tudja, ez a jelenlegi állapotot nem oldja meg, de több a semminél.

Will nem számított rá, de a szavaitól Frank mégis megnyugszik kissé.

– Mondtam, hogy hagyd a fenébe. Majd én elintézem.

– Ne, Frank! Annyit nem ér az egész.

– Nyugi, csak az ügy érdekel.

– Biztos vagy benne, hogy csak az ügyről van szó?

– Hiszen ismersz.

– Éppen ezért kérdezem.

– Ha nem tud viselkedni, az nem az én bajom – Frank a megjegyzése mellé gúnyosan elmosolyodik.

– De a tiéd lesz. Ne keresd a bajt!

– Tudod, hogy nem szoktam.

– Csak valahogy mindig megtalál.

– Szerencsés vagyok – vonja fel Frank a vállát, és elindul a kettes kihallgató irányába. Will szorosan a nyomában.

Titokban Will abban bízik, hogy Frank nem találkozik kollégájukkal, de erre nem sok esélyt lát.

***

Frank egy kissé megnyugszik, amíg a lépcsőkön feljut a második emeletre és a folyosó végén lévő kettes kihallgatóhoz ér.

– Te meg mi a fenét keresel itt? – szólítja meg Rodrigez nyomozót egy harmincas éveiben járó rendőrnő a kihallgató előtt. Karja keresztbe fonva, szőke haja lófarokban a válláig lóg. Látszik rajta, hogy nem igazán örül Frank megjelenésének. Ha a tekintetével ölni lehetne, Frank már nem élne, de ez igaz a másik oldalról is.

– Neked is szép napot, Christy – érkezik Frank nem túl barátságos válasza.

Christy Frankre néz, majd újra a kihallgató felé, és néhány másodperc múlva flegmán megszólal.

– Frank! Ez nem a te ügyed. Egyébként is, ha jól tudom, szabadságon vagy.

– Csak voltam. Berendeltek.

Christy elfordul a kihallgató üvegétől, majd Frankre és Willre néz. Will alig észrevehetően bólint.

– Na persze. És mégis ki rendelt be?

Frank megvonja a vállát, és a rá jellemző flegma stílusban válaszol.

– Passz. De most már az én ügyem.

Christy arca vörösödni kezd, és leengedi a karjait. Néhány másodpercig némán áll, szemmel láthatóan keresi a szavakat.

– Gondoltad, ha már bejöttél, bekavarsz az ügyünkbe?

Frank arcán egy gúnyos mosoly jelenik meg.

– Berendeltek. Így már az én ügyem.

– Tudod, mi a te ügyed? Majd Erik és Peter elintézi. Ne cseszd el ezt is!

Christy már alig tudja fékezni magát, szinte toporzékol a lábaival.

Frank alig hallhatóan elneveti magát, és egy félmosolyt ereszt Christyre, aki lesüti a szemét, sejti, hogy mi fog következni. Nem téved. Frank szavai megsemmisítően érik.

– Nem én szoktam elcseszni az ügyeket.

Christy Frank elé lép, és szinte ordítva válaszol.

– Te is tudod, hogy az nem az én hibám volt! Semmi közöm az esethez.

Frank ügyet sem vetve Christyre a kihallgató elé lép, az üvegen át figyeli a kihallgatást, és újabb lesújtó mondatot vág a rendőrnő felé.

– Ezt beszéld meg Jake családjával!

Christy tajtékzik a dühtől, de pontosan tudja, a dühöngésen kívül semmit sem tehet. Arca a lila és a vörös árnyalatai között váltakozik. Másodpercekig csak levegő után kapkod, de végül néhány szót ki tud préselni magából.

– Frank, te… inkább menj, és gyártsd az elméleteidet! Vagy mit is szoktál csinálni munka helyett?

Frank úgy tesz, mintha meg se hallaná Christy megjegyzését. Igazából nem is érdekli.

– Én legalább csinálok valamit – vágja Frank Christy arcába, ahogy észreveszi, hogy választ vár tőle.

– Frank, te Isten csapása! – ordítja lángoló arccal a rendőrnő.

Christy és Frank acsarkodása akkor ér véget, amikor felpattan a kihallgató ajtaja, és két mogorva rendőr lép ki rajta. Már első ránézésre látszik, hogy a kihallgatás nem lehetett túl sikeres. Egyikük sem tudja leplezni.

Mindkettő 30 év alatti. Megjelenésükben inkább Willre hasonlítanak, mint Frankre. Ápolt megjelenés és frissen mosott, új hatású egyenruha. Rajtuk jobban látszik, hogy társak, mint Franken és Willen.

– Helló, Erik! Helló, Peter!

A hang irányába fordulnak, megpillantják Rodrigez nyomozót. Erik és Peter arca egy csapásra bosszúsból idegessé változik. Érezhető, hogy nincsenek jó barátságban Frankkel. Erik már válaszolna a köszöntésre, de Frank megelőzi.

– Mit tudtatok meg?

Frank udvariassági kérdésnek szánja, a csendet akarja megtörni. Teljesen biztos abban, hogy a két kollégája semmit sem ért el a kihallgatással. Még arra sincs szükség, hogy az arcukra nézzen.

Erik kissé elvörösödik, és Peter felé fordul segítségért. Peter szótlanul áll, kerüli társa pillantását. Valahogy nem fűlik a foga a válaszhoz. Pontosan tudja, hogy semmi értelmeset nem tudna mondani. Erik végül kénytelen beismerni a tényeket.

– Semmit – válaszol homlokráncolva. – Ettől az őrülttől semmit nem lehetett megtudni.

Frank szája széle lassan felfelé kanyarodik, és szemében furcsa csillogás jelenik meg. Akik nem ismerik, még félre is érthetnék, de Erik tudja, hogy ez Franknél mit jelent. Utoljára akkor nézett így rá, amikor egy nehéz ügyet elrontott. Második esete volt, jó régen, de Frank nem felejtette el. Soha, semmit sem felejt el, és nem igazán tolerálja, ha valaki hibázik.

Erik egyre kényelmetlenebbül érzi magát Frank átható pillantásától, és végül, ő se tudja, hogy miért, csak úgy kiszaladnak a szavak a száján.

– Gondolod, hogy te többre jutsz?

Frank leveszi a szemét Erikről, megragadja az ajtó kilincsét, és csak úgy félvállról szól vissza. Így talán még kegyetlenebb, mintha szemtől szembe válaszolna, és ezt Frank pontosan tudja.

– Nem szólok semmit.

– Na persze, csak úgy véletlenül kerültél ide?

Erik szájából, bár nem akarja, kicsusszannak a szavak. Próbálja visszaszívni, de már késő. Már megszólalt, és várja Frank megsemmisítő szavait.

– Behívtak.

Végül is Frank válasza nem sértő. Nem túl barátságos, nem túl lekezelő. Már-már hagyná is a dolgot, de ekkor Frank tágra nyitja a kihallgató ajtaját és flegma, hanyag stílusban besétál. Minden mozdulatából árad a magabiztosság és határozottság. Ez már túl sok Eriknek. Megint az lesz, hogy ő elszúrta, és a nagy Frank Rodrigez hozza helyre a hibáját?

– Ja, persze. El is higgyem? – törnek elő Erikből gondolkodás nélkül a szavak.

Mielőtt Frank becsukja maga után a kihallgató ajtaját, visszaszól.

– Senkit sem érdekel a véleményed.

– Frank, nem fog örökké megvédeni a kapitány. Törődj a magad dolgával!

De Frank már nem hallja Erik dühös szavait.

Erik nagy szerencséjére Frank nem látja, hogy mi játszódik le benne, ölni tudna. De Erik is pontosan tudja, hogy Frank mindig meglát, megtalál olyan összefüggéseket, amit ő nem, sőt más kollégák sem.

Rodrigez úgy közlekedik a kihallgatóban, mintha az ajtó és az asztal közötti néhány méter hatalmas távolság lenne. Pedig 4-5 lépés az egész. Lassan, komótosan halad a szoba végén lévő ezüstös színű asztal felé. Maga alá húzza a szabad széket, és úgy tesz, mintha észre se venné az asztal másik végén ülő gyanúsítottat. Percek telnek el, hogy egyikük sem néz a másikra. A csend egyre kínosabb. A gyanúsított mellett ülő fiatalembernek egyáltalán nem tetszik Frank viselkedése. Megjelenése, világosszürke öltönye, fekete nyakkendője rögtön elárulja, hogy a gyanúsított ügyvédje. Az igazat megvallva, ebben a helyzetben ki más is lehetne? Természetesen Frank tudomást sem vesz róla, legalábbis úgy tesz, mintha ott sem lenne.

Frank úgy viselkedik, mintha egyedül lenne a szobában a kihallgatóban. Szótlanul ül a székén, mintha gondolataiba mélyedne. A percek óráknak tűnnek. Hirtelen egy halk nyikorgás hallatszik a túloldalról. Frank mintha ezt sem hallaná meg. Némán ül. Hosszú percek telnek így el. A székcsikorgások egyre gyakrabban hallatszanak a gyanúsított irányából. Frank továbbra sem foglalkozik vele. Lassú, nagyon lassú mozdulattal a zsebébe nyúl, és előkotorássza a noteszét. Olvasni kezdi a bejegyzéseit. A tőle telhető leglassúbb tempóban, továbbra is ügyelve arra, hogy véletlenül se nézzen a gyanúsítottra. Persze a szeme sarkából a gyanúsított minden rezzenését figyelemmel kíséri. Frank hirtelen megtöri a kínos csendet, a tőle telhető legnagyobb zajjal hajtja végre a lapozást. A gyanúsított kérdőn néz rá, de a nyomozó továbbra se törődik vele, csak a noteszét bámulja. Talán jó fél óra is eltelik, mire Frank abbahagyja az olvasást, és a zsebéből előveszi a tollát. Fájdalmasan hat, ahogy Frank megnyomja a toll végét. Egy régi, kopott, talán élete elején még kék színű golyóstollét. A rozsdás rugó csattanása kellemetlenül zavaró. Noteszét váratlanul az asztalra dobja. A felszálló por irritálja az orrukat. Frank vissza tudja fojtani az ingert, de a gyanúsított kénytelen tüsszenteni.

Franket ez sem zökkenti ki a nyugalmából. A gyanúsított is igyekszik úgy tenni, mintha őt sem zavarná ez a helyzet, de a homlokán megjelenő izzadságcseppek másról árulkodnak. A gyanúsított mellett ülő fiatalember nem tudja ennyire fegyelmezni magát. Egyre többször, és hangosabban próbálja Frank tudtára adni, hogy ő is jelen van a teremben. Nincs igazán az ínyére a két ember némajátéka. Frank ezzel sem törődik. Egyszerűen élvezi a kialakult helyzetet, szeret játszani mások türelmével. Nagyon lassan a notesz fölé emeli a tollát, és néhány apró gondolatot vet a papírlapra. De valójában, és ezt csak ő tudja, semmi fontosat nem jegyez fel, csak a játék kedvéért csinálja. A fiatal védőügyvéd hiába próbál kommunikálni vele, köhint, nyakkendőjét igazgatja, vagy csak az asztal lapján dobol ujjaival, semmi hatása. Frank egyszerűen nem figyel rá. Úgy tesz, mintha egyedül lenne a szobában. Lehet, hogy úgy is érzi. Gondolatai messze járnak, valahol egy távoli helyen, az agya ismeretlen mélységeiben. Gondolataiból halk nesz rázza fel. Az ügyvéd egyre nehezebben viseli a gyanúsított és a nyomozó közötti hidegháborús állapotot. Frank felé tol néhány papírlapot. Frank nagyon lassan arra fordítja a tekintetét. Alig észrevehetően fény csillan a szeme sarkában. Pontosan tudja, hogy elérte, amit akart, megnyerte a játszmát. Mindig jó volt a türelmi játékokban. Már tizenéves korában is szinte verhetetlen volt sakkban. Mindenkit legyőzött a korosztályában. Természetesen nem feltétlenül a játéktudásával. A legtöbb ellenfele egyszerűen kikészült Frank taktikájától. És ezt a nyomozó mindig is tudta, mindig, minden szituációban megérezte, hogy hogyan tud valakit valamivel az őrületbe kergetni. Akár egy keresetlen szóval, egy mozdulattal, pillantással, vagy éppen azzal, hogy nem foglalkozik vele.

A gyanúsított védője türelmét veszti, és Frank orra alá tol egy halom papírt, mintegy tudatva, hogy itt történnie kell valaminek.

Frank nyakán kidagad néhány ér. Nem igazán tetszik neki ez a türelmetlenkedés. Ő még szívesen játszadozna, élvezné a helyzetet, de kénytelen-kelletlen rápillant az előtte heverő dokumentumokra.

Felkapja az egyiket, és villámgyorsan átfutja a nagybetűvel kiemelt címet.

„San Sylvania Pszichiátria Központ, Viselkedéstudományi alosztály”

Frank arcán apró fintor jelenik meg, tekintete megint valahova a távolba mered, és követik a gondolatai. Az emlékei csak úgy cikáznak az agyában. Egymás után érkeznek a képek. Felsejlenek előtte azok a helyzetek, amikor pszichiátriai jelentéseket volt kénytelen olvasni, tanulmányozni. Szinte most is érzi azt az undort, amit az orvosok iránt táplált. Kénytelen volt elolvasni, és elfogadni. Úgy érezte, a pszichiáterek csak arra valók, hogy megvédjék a bűnösöket a felelősségre vonástól. Bár sok kedve nincs hozzá, gondolatai visszatérnek a jelenbe. A gyanúsítottról készült orvosi jelentés olvasásába kezd.

Csodák csodájára néhány pillanat alatt arcizmai kisimulnak, és halvány fény csillan meg a szemében.

– Nocsak! Végre egy értelmes orvos.

A védőügyvéd alig érti a nyomozó maga elé dörmögött szavait.

Frank kicsit kinyújtóztatja végtagjait, és úgy dönt, hogy kivételesen alaposan átolvassa az orvosi szakvéleményt. Ilyesmi talán kétszer vagy háromszor fordult vele elő eddigi pályafutásán.

Orvosi szakvélemény gyanúsított értelmi és mentális állapotáról:

Készítette a San Sylvania Pszichiátria Központ Viselkedéstudományi alosztálya, a San Sylvania Rendőr-főkapitányság bűnügyi igazgatóság vizsgálati osztály Életvédelmi alosztály megbízásából.

A San Sylvania Rendőr-főkapitányság – a 2015 évi Los Indiai törvény 25§ bekezdésére hivatkozva – azzal az indokkal keresett meg, hogy Albaric Mistral francia állampolgárságú személy esetében pszichiátriai vizsgálatot végezzek. Fent említett személy, életellenes tevékenység alapos gyanúja miatt, a San Sylvania Rendőr-főkapitányság által előzetes őrizetbe vétel alá került. A vizsgálat azt volt hivatva megállapítani, hogy Albaric Mistral az őrizetbe vétel alapját képező tevékenysége pillanatában teljesen beszámítható állapotában volt-e, tudatában volt-e tetteinek súlyával, illetve jelen személy mentális állapota lehetővé teszi-e a kihallgatását.