Borítószöveg

Szomorú tény: az átlagos emberi élet felháborítóan rövid. A nyolcvanadik születésnapunkat ünnepelve például alig négyezer hetet töltöttünk még csak ezen a bolygón.Szükségtelen hangsúlyozni, mennyire kevés időnk van. És mi mégis a véget nem érő tennivalók, az e-mailek és a hatékonyság bűvöletében élünk. A helyes időbeosztás különféle praktikái, az életvezetési tanácsadók intelmei sokszor csak még rosszabbá teszik a helyzetet. Az egyre feszesebb tempót diktáló szorongás eluralkodik felettünk, és úgy tűnik, soha nem érünk el arra a pontra, ahol végre hátradőlhetünk, és azzal foglalkozhatunk, ami igazán fontos. Hiába minden: fogalmunk sincs, hogyan aknázzuk ki a lehető legjobban a rendelkezésünkre álló éveket.

Oliver Burkeman a régi és a modern kor filozófusait, spirituális tanítóit hívta segítségül, hogy megfejtse a tevékeny, ugyanakkor békés és jelentőségteljes élet titkát. Provokatív, mégis gyakorlatias útmutatóját követve megtanulhatjuk elfogadni saját végességünket, és új szempontok szerint építhetjük fel a mindennapjainkat. Az élet rövid segít felismernünk, hogy bár az idő elől senki sem menekülhet, csak rajtunk áll, hogy a megszokott mókuskerék helyett valami újat, valami mást válasszunk.

OLIVER BURKEMAN a szerzője a The Antidote: Happiness for People Who Can't Stand Positive Thinking című könyvnek, valamint díjnyertes újságírója a The Guardian napilapnak, ahol éveken át heti rendszerességgel jelentek meg pszichológiai témájú írásai. Számos alkalommal publikált a The New York Times, a The Wall Street Journal, a Psychologies, valamint a New Philosopher hasábjain is. New Yorkban él.

„Érdemes újra és újra elolvasni. Mély együttérzéssel, csillogó humorérzékkel és rendkívüli intelligenciával megírt, elgondolkodtató könyv. A modern világ megpróbálja elhitetni velünk, hogy halhatatlanok vagyunk – Az élet rövid viszont lerombolja az illúziókat, és úgy hat ránk, mint egy jéghideg, mégis frissítő zuhany.” – Naomi Alderman, a Hatalom című könyv szerzője

Fordította

Bujdosó István

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Four Thousand Weeks – Time Management for Mortals by Oliver Burkeman

First Published by The Bodley Head, London in 2021

Copyright © Oliver Burkeman, 2021

Hungarian translation © 2021 Bujdosó István

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Matthew Flute

Borítófotó © Xinzheng/Getty Images

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Laik Eszter

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

ISBN 978-963-604-024-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Heathernek és Rowannek

Egyvalamiért, ugyebár, csak a legvégén vagyunk hálásak: hogy éltünk. Pedig nem is kellett volna feltétlenül élned. Nem volt szükségszerű.
De itt voltál, és éltél.

DOUGLAS HARDING

Attól elviselhetetlen csak, hogy azt hiszed, gyógyítható. Pedig nem.

CHARLOTTE JOKO BECK

Tartalom

BEVEZETÉS: Hosszú távon mindenki halott

Élet a futószalag mellett

Ha nem a megfelelő dolgokat intézed el

I. RÉSZ – Ha úgy döntesz, hogy te döntesz

1. Az élet korlátai

Amikor még nem létezett menetrend

Az örökkévalóság vége

Egy hatékonyságmániás vallomásai

A rideg valóság

2. A hatékonyságcsapda

Sziszüphosz e-mail-fiókja

A végtelen bakancslista

Miért nem érdemes leseperni a polcokat?

A kényelem kelepcéi

3. Szemtől szemben a végességgel

Az időbe vetettség

Légy valódi!

Minden csak kölcsönkapott idő

4. Halogatás magas fokon

A kreatív hanyagolás művészete

A tökéletesség lebénít

„Soha ne érd be kevesebbel!”

5. A görögdinnye-probléma

Az életedet csúnyán kihasználó gépezet

6. A belső megszakító

Ami számít, az kellemetlen

II. RÉSZ – Túl az irányításon

7. Igazából soha nincs időnk

Bármi megtörténhet

Törődj a magad dolgával

8. Itt és most

A kauzális katasztrófa

Az utolsó alkalom

Aki nincs jelen a jelenben

9. Pihenés újratöltve

Az öröm hanyatlása

Halálos hatékonyság

A pihenés szabályai

Az öncélú kirándulás

Rod Stewart, a radikális

10. A türelmetlenség spirálja

Menekülés a sebességtől

Le kell állni, de nem tudunk leállni

11. Maradj a buszon

Nézz és várj!

A türelem három alapszabálya

12. A digitális nomádok magányos élete

Egyeztessük óráinkat

Összetartás az időben

Szabad vagy: soha többé nem kell találkoznod a barátaiddal

13. Kozmikus jelentéktelenségi terápia

A nagy leállás

Mérsékelten értelmes élet

14. Az emberiség nagy kórsága

Az átmeneti élet

Öt kérdés

A következő legszükségesebb dolog

UTÓSZÓ: Túl a reményen

FÜGGELÉK: Tíz módszer a véges emberi lét elfogadására

1. Alkalmazd a „fix mennyiség” elvét.

2. Csak szép sorjában.

3. Döntsd el előre, hogy miben nem leszel jó.

4. Arra koncentrálj, amit eddig már végigcsináltál, ne mindig csak arra, amit még be kell fejezned.

5. Te döntsd el, mivel foglalkozol.

6. Használj unalmas és egyfunkciós eszközöket.

7. Találd meg az újat a hétköznapokban.

8. Légy kíváncsi a másikra.

9. Gyakorold az azonnali nagylelkűséget.

10. Gyakorold a semmittevést.

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek

BEVEZETÉS:
Hosszú távon mindenki halott

Egy ember átlagos várható élettartama nevetségesen, rémisztően, már-már bosszantóan rövid. Mert gondoljunk csak bele: az első emberek legalább kétszázezer éve jelentek meg az afrikai szavannákon, a tudósok pedig úgy becsülik, az élet még minimum másfél milliárd évig fennmarad bolygónkon, mígnem a Nap felerősödött sugárzása végül az utolsó organizmust is halálra ítéli a Földön. Ehhez képest mi jut neked? Tegyük fel, nyolcvanéves korodig élsz, akkor egy kicsit több mint négyezer heted van.

Na persze lehet, hogy szerencsésebb leszel, és megéred a kilencven évet, így megközelíted a négyezer-hétszáz hetet. Vagy lehetsz akkora mázlista is, mint például a francia Jeanne Calment, aki százhuszonkét évesen halt meg 1997-ben, s ezzel hivatalosan ő lett a leghosszabb életet élt ember a történelemben.{1} Calment találkozott Vincent van Goghgal – tisztán emlékezett rá, hogy a nagy művész mennyire szerette a bort –, és 1996-ban hallott még az első sikeresen klónozott bárányról, Dollyról. Egyes biológusok szerint nem lehetetlen, hogy a kivételesen hosszú élet, amely Calment-nak adatott, a közeli jövőben teljesen megszokottá válik.{2} De még neki is mindössze nagyjából hatezer-négyszáz hét jutott.

Így nézve ez azért elég döbbenetesnek tűnik. És talán könnyebben megértjük, hogy az ókori görögöktől kezdve napjainkig a filozófusok miért mindig az emberélet rövidségét tartották az emberi létezés legnagyobb problémájának: hiszen olyan mentális képességekkel bírunk, hogy ambiciózus terveink szinte a végtelenbe nyúlnak, gyakorlatilag viszont nincs időnk, hogy ezeket meg is valósítsuk. Vagy ahogy Seneca, a római filozófus fogalmazott Az élet rövidségéről szóló levelében: „A halandók nagyobbik része, Paulinusom, panaszkodik a természet fukarsága miatt, mivel csekély időtartamra születünk, és mert a nekünk adott időnek ezek a szakaszai is annyira gyorsan, annyira rohanva telnek el, hogy – néhány nagyon kevés kivételtől eltekintve – a többieket még az életre való készülődésük közben elhagyja életük.”{3} Amikor először kiszámoltam ezt a négyezer hetes dolgot, szó szerint a hányinger kerülgetett. Ezt követően viszont azzal nyaggattam minden ismerősömet, hogy tippeljék meg – mindenféle utánaszámolás nélkül –, nagyjából hány hétig tart egy emberélet. Az egyikük egy hatjegyű számot mondott. Őt azért felvilágosítottam, hogy az a szerény hatjegyű szám, amit tippelt – háromszáztízezer –, hetekben számolva nagyjából az egész emberi civilizáció történetét felöleli az ókori Mezopotámiában élt sumeroktól kezdve napjainkig. Szinte bármilyen jelentősebb skálán mérve igazat kell adnunk az egyik kortárs filozófusunknak, Thomas Nagelnek, aki így fogalmazott: „Még pár perc, és mind halottak leszünk.”{4}

Ebből következik, hogy a tágabb értelemben vett időgazdálkodás minden ember számára alapvető fontosságú kellene hogy legyen. Hiszen erről szól egész életünk. Mégis, amit ma időgazdálkodás – vagy divatosabb kifejezésekkel élve: termelékenység és hatékonyság – alatt értünk, felettébb szűk látókörű gondolkodásra vall, hiszen az időgazdálkodás valójában nem szól másról, mint hogy miképp verekedjük át magunkat a lehető legtöbb feladaton, hogyan alakítsuk ki a tökéletes reggeli rutint, vagy hogyan főzzünk meg mindent egy hétre előre még vasárnap délután. Kétségtelen, hogy ezek a trükkök valamennyit segítenek. De nem hiszem, hogy csak ez számít. A világunk tele van csodákkal, mégis csak nagyon kevés hatékonyságguru gondolkodott el azon: talán mindent azért teszünk ilyen nagy elánnal, hogy életünk során a lehető legtöbbet meg is tapasztaljuk ezekből a csodákból. Közben nagyon úgy fest, hogy az életünk egyre inkább a pokolra kezd hasonlítani – kész bolondokháza az egész: jön egy járvány, a társadalom lebénul, a bolygó pedig egyre csak melegszik –, és még szerencsések vagyunk, ha találunk egy jó időgazdálkodási módszert, amely segítségével hatékonyabban működhetünk együtt embertársainkkal, követhetjük az aktuális eseményeket vagy a környezet pusztulását. Azt gondolnánk, a rengeteg időgazdálkodási könyv között találunk legalább néhányat, amely szentel pár oldalt annak a kőkemény ténynek, miszerint az élet igenis rövid, és nem ignorálja teljesen ezt a kellemetlen témát. Márpedig nem foglalkoznak vele.

Ezzel a könyvvel megpróbálom valamelyest helyreállítani az egyensúlyt, hogy lássuk, valóban képtelenek vagyunk-e meglelni vagy újra felfedezni az időről való gondolkodásnak azt a formáját, amely szembenéz valós helyzetünkkel: azzal, hogy milyen rövid, és mennyi lehetőséget villant fel számunkra ez a négyezer hét.

Élet a futószalag mellett

Természetesen manapság mindenki pontosan tudja, hogy nincs elég időnk. Folyton a beérkezett e-mailekkel vagyunk elfoglalva, meg a teendőink egyre hosszabb listájával, és állandóan azt érezzük, hogy vagy több dolgot kellett volna megcsinálnunk, vagy mást kellett volna elintéznünk, esetleg mindkettő. (Honnan tudhatjuk, hogy az emberek valóban ilyen elfoglaltnak érzik magukat? Nagyjából onnan, ahonnan azt is, hogy valaki vegán: előbb-utóbb elmondja.) Rengeteg felmérés kimutatta már,{5} hogy még soha nem küszködtünk ennyit az időhiánnyal. Sőt egy holland tudósokból álló kutatócsoport 2013-ban szellemesen rámutatott,{6} hogy az ilyen felmérések még alá is becsülik az elfoglaltságérzet járványos terjedésének mértékét, hiszen az igazán elfoglalt emberek arra sem érnek rá, hogy részt vegyenek egy ilyen felmérésen. Az utóbbi időben az úgynevezett haknigazdaság{7} fejlődésével a túlhajszoltságból „pörgés” lett – vagyis az irgalmatlan munkatempó és -mennyiség ma már nem is teher, amit el kell viselni, hanem tudatosan választott, aktív életstílus, amellyel méltán büszkélkedhetünk a közösségi média felületein. Pedig valójában csak ugyanazt a problémát élezzük ki a végletekig: minden erőnkkel próbálunk egyre több tevékenységet belezsúfolni egyetlen napba, amely az istennek sem hajlandó egy kicsit tovább tartani huszonnégy óránál.

És ez az extrém betáblázottság még csak a kezdet. Ha jobban belegondolunk, számos egyéb problémánk is visszavezethető az időhiányra. Ott van például az online zaj zavaró hatása elleni küzdelem, és az a riasztó jelenség, hogy szinte már képtelenek vagyunk egy dologra hosszabban koncentrálni. Még azok is képtelenek magukat egy-egy hosszabb bekezdésen átrágni úgy, hogy közben ne akarnának a telefonjukhoz nyúlni, akik gyermekkorukban igazi könyvmolyok voltak. Ez pedig azért baj, mert pontosan azt mutatja, hogy a rendelkezésünkre álló rövidke időt sem a lehető legjobban használjuk fel. (Bizonyára te sem utálnád magad annyira amiatt, hogy elszúrtál egy egész délelőttöt a Facebookon, ha végtelen sok délelőtt állna rendelkezésedre.) De az is lehet, valójában nem az a problémád, hogy elfoglalt vagy, hanem az, hogy nem a megfelelő dolgok foglalnak le: unalmas a munkád, sőt, lehet, hogy munkád sincs. Ha ez a helyzet, akkor ez az élet rövidségének fényében még elszomorítóbb, hiszen olyasmire használod fel korlátozott idődet, amire nem is szeretnéd. Még a korunkra jellemző legborzalmasabb jelenségek is – mint például a tehetségtelen és felelőtlen politikai elit ténykedése vagy a YouTube-videókon radikalizálódott terroristák rémtettei – más megvilágításba kerülnek, ha az élet rövidségének tükrében szemléljük őket. Mivel korlátozott idő áll rendelkezésünkre,{8} korlátozott a figyelmünk is, ezért értékes. A közösségi médiákat működtető cégeknek pedig az az érdekük, hogy kerül, amibe kerül, véges figyelmünkből a lehető legtöbbet elhappolják – ezért mutatnak a felhasználóknak olyan anyagokat, amelyek egyértelműen kiverik náluk a biztosítékot, ahelyett, hogy pontos információkkal untatnák őket.

Aztán ott vannak még az emberi élet időtlen dilemmái is, mint például, hogy miként találjuk meg életünk párját, vállaljunk-e gyermeket, illetve mi legyen a foglalkozásunk, a hivatásunk. Ha több ezer évig élhetnénk, ezek sem lennének olyan aggasztó kérdések, hiszen lenne bőven időnk, hogy mindegyik lehetőséggel akár évtizedeken át is kísérletezgessünk. És nem lenne teljes az idővel kapcsolatos gondjaink felsorolása, ha nem említenénk meg azt a riasztó jelenséget, amelyet harminc felett mindenki megtapasztal: hogy az idő múlása a kor előrehaladtával érezhetően felgyorsul. Méghozzá olyannyira, hogy – ha hitelt adhatunk a hetvenes-nyolcvanas éveiket taposó embertársaink beszámolóinak – a hónapok szinte csak perceknek tűnnek. Nehéz lenne ennél kegyetlenebb dolgot kitalálni is: nem elég, hogy el kell viselnünk a tényt, mely szerint mindössze négyezer hét az életünk, ráadásul úgy érezzük, minél kevesebb marad hátra belőle, annál gyorsabban fogy.

Korlátozott időnkkel való kapcsolatunk soha nem volt egyszerű, ám az utóbbi években ez minden eddiginél tisztábban látszik. 2020-ban, a koronavírus miatti lezárások idején, amikor a napi rutinok egy pillanat alatt megváltoztak, sokan úgy érezték, az idő teljesen szétesett, és az a furcsa benyomásuk támadt, hogy a napok végtelen hosszúra nyúlnak, ugyanakkor mégis hihetetlen gyorsasággal száguldanak el. Az idő most még jobban megosztott bennünket, mint azelőtt: akiknek volt munkájuk és gyermekük, azoknak még kevesebb idejük maradt, akik viszont nem tudtak dolgozni, időmilliomossá váltak. Sokan azt vették észre, hogy az éjszakák és nappalok váltakozásától teljesen függetlenül végzik a munkájukat, görnyednek a laptopjuk felett, kockáztatják az életüket egy kórházban vagy futárként az online áruházak megbízásából. Az egész olyan érzést keltett, mintha elhalasztottuk volna a jövőt, hiszen sokan elakadtak a munkájukban, vagy ahogy egy pszichiáter fogalmazott: „egy újfajta örök jelenbe csöppentünk”{9}. Reszketve egyensúlyoztunk a közösségi média oldalainak görgetése, az ötletszerűen indított Zoom-beszélgetések és az álmatlanság körhintáján, ahol képtelenség volt értelmes terveket szőni, vagy tiszta képet alkotni akár csak a következő hétvége utáni időszakról.

Az egész attól olyan frusztráló, mert a legtöbben annyira rosszul gazdálkodunk a rendelkezésünkre álló korlátozott idővel, hogy minél inkább próbáljuk a legtöbbet kihozni belőle, a helyzet annál rosszabb lesz. Már belefulladunk a tanácsokba, miként tegyük optimálissá az életünket, vége-hossza nincs az olyasféle könyvek listájának, mint „Hatékonyság felsőfokon”, „Négyórás munkahét”, „Okosabban, gyorsabban, jobban”, ráadásul honlapok százain találunk tippeket és trükköket, amelyekkel mindennapi teendőink elvégzése során értékes másodperceket nyerhetünk. (Ezek az életmódra vonatkozó tippek és trükkök valami olyasmit sugallnak, hogy az életed valójában egy elromlott vagy elavult gépezet, amelyen bizonyos átalakításokat kell végezni, hogy optimálisan működhessen.) Rengeteg applikáció és kütyü létezik már arra, hogy „kimaxold” a munkaidőt, a sportolást, de még az alvást is, valamint ott vannak még az étkezéseket helyettesítő italok is, mint a Soylent, amelyek segítségével még arra sem kell időt pazarolnod, hogy bedobd a vacsorádat. És még sok ezer termék és szolgáltatás közül válogathatsz, amelyek mind azzal hirdetik magukat, hogy elérheted a mindenki által hőn áhított célt: az utolsó cseppet is kifacsarhatod az idődből.

Nem az a baj, hogy ezek a módszerek, illetve termékek nem működnek. Hanem hogy igenis működnek. Vagyis segítségükkel sokkal több mindent el tudsz intézni, több értekezletre érhetsz oda, több iskolán kívüli tevékenységre fuvarozhatod a gyerekeidet, több profitot termelhetsz a munkáltatódnak – furcsamód mégis túl vagy hajszolva, többet aggódsz, és a végén még valahogy üresebbnek is érzed magad. Mai modern világunkban, ahogy az amerikai antropológus, Edward T. Hall rámutatott,{10} az idő olyan, mint egy megállíthatatlan futószalag: folyamatosan hozza az új teendőket, elintéznivalókat, méghozzá pontosan olyan tempóban, ahogy el tudjuk végezni a korábban elvállaltakat. Vagyis a „hatékonyságnövelés” valójában csak arra jó, hogy felgyorsítsuk a futószalagot. Esetleg végül leállítsuk: egyre gyakrabban találkozhatunk – főleg a fiatalabb felnőttek körében – olyan szintű kiégéssel, hogy az illető már a mindennapi feladatait is képtelen ellátni, vagyis a kimerültség béníthatja le teljesen ennek az – Malcolm Harris társadalomkritikus szavaival élve – „embrió korától kezdve kifinomult eszközöket használó, hatékony termelőeszközzé fejlesztett generáció” tagjait.{11}

Ez az az őrjítő igazság az időről, amelyet a legtöbb időgazdálkodási tanácsadó valahogy soha meg sem említ. Az idő olyan, mint egy rossz gyerek: minél nagyobb elánnal próbálod fegyelmezni és rábírni, hogy legyen tekintettel rád és a terveidre, annál inkább kicsúszik a kezed közül. Gondolj csak bele, mennyi műszaki megoldás született már arra, hogy megzabolázzuk az időt. Minden normális ember úgy vélné, hogy a mosogatógépek, mikrohullámú sütők és lökhajtásos utasszállítók korában alapvető, hogy az emberek úgy érzik, sokkal több idejük van, hiszen rengeteg órát megspórolnak ezekkel a megoldásokkal. De valahogy mégsem érzi így senki. Nem, az élet csak gyorsul, és mindenki egyre türelmetlenebb. Mintha a kétperces várakozás a mikró előtt idegesítőbb volna, mint két óra a hagyományos sütő esetében, vagy mintha tíz másodpercet kibekkelni egy lassan betöltő honlap előtt nehezebb volna, mint ugyanarra az információra három napot várni, amíg postán megérkezik.

Számos esetben ugyanez az önmaga ellen dolgozó minta érhető tetten azon próbálkozásaink során is, amelyek a munkahatékonyság növelését tűzik ki célul. Néhány évvel ezelőtt, amikor már szinte belefulladtam az e-mailekbe, sikeresen alkalmaztam a „zéró beérkezett üzenet” módszert, de aztán nem sokkal később rájöttem, hogy ha az ember megtanulja igazán hatékonyan megválaszolni az e-maileket, azzal csak azt éri el, hogy még több e-mailt kap. Mivel egyre több volt a dolgom – a rengeteg e-mail miatt –, megvettem az időgazdálkodás nagy guruja, David Allen Getting Things Done (Intézz el mindent) című könyvét, amely azt ígérte, hogy „lehetséges valamit hatékonyan elvégezni, miközben jól érzed magad a munka mindennapi világában”, sőt megmutatja azt is, „miként lehetsz maximálisan hatékony és nyugodt ott és akkor, amikor arra szükséged van, vagy éppen azt szeretnéd”.{12} Valahogy mégsem tudtam elfogadni, amit Allen a sorok között sugallt – hogy mindig túl sok lesz a feladat, és hogy ezzel meg kell barátkozni, sőt egyenesen vágynunk kell arra, hogy a lehetetlent is véghez vigyük. Amúgy egy idő után tényleg gyorsabban rágtam át magam a feladatlistámon, de láss csodát, ettől megint csak még több dolgom lett. (Persze tudom, hogy a csodának ehhez semmi köze. Csak egyszerű pszichológia, meg egy kis kapitalizmus. De erről majd később.)

Pedig a jövőt senki nem így képzelte el. 1930-ban a közgazdász John Maynard Keynes „Gazdasági lehetőségek unokáink számára” című beszédében hangzott el a híres jövendölés, miszerint a gazdasági és technológiai fejlődésnek köszönhetően egy évszázadon belül eljutunk odáig, hogy senkinek nem kell heti tizenöt óránál többet dolgoznia. Sokkal inkább az lesz a nagy kérdés, hogyan töltsük el értelmesen a ránk szakadt rengeteg szabadidőt úgy, hogy közben ne őrüljünk bele. „Az emberiség történelme során most fog eljutni először arra a pontra – mondta Keynes a közönségének –, hogy szembenézhet létének igazi, örökös nagy kérdésével: mire használja fel a szabadságát, amelyet nem korlátoznak anyagi gondok.”{13} De Keynes tévedett. Mert mint kiderült, ha az embernek sikerül elég pénzt keresnie ahhoz, hogy kielégítse a szükségleteit, mindig talál új dolgokat, amelyekre még szüksége lehet, és olyan életstílust, amelyre vágyhat. És ennek a lóversenynek azért nincs vége soha, mert amikor már majdnem sikerült lepipálnia a szomszédot, talál valaki mást, akivel megpróbálhatja tartani a tempót. Ennek végeredményeként pedig egyre keményebben dolgozik, és eljut odáig, hogy a „semmire nincs időm” alapállás már-már presztízskérdés lesz számára. Ami ugyebár totális nonszensz: hiszen nagyjából az egész történelem során csak azért volt értelme gazdagnak lenni, hogy ne kelljen olyan sokat dolgozni. Ráadásul a jómódúak teljesítménykényszere átragad a kevésbé magas jövedelműekre is, hiszen akik felül vannak, úgy tudják növelni a profitjukat, hogy csökkentik a kiadásokat és növelik a munka hatékonyságát a cégeikben. Ez pedig bizonytalanságot szül az alacsonyabb szinteken. Ki lesz tehát végül, akinek muszáj lesz keményebben dolgoznia, ha boldogulni akar?

Ha nem a megfelelő dolgokat intézed el

És ezzel el is érkeztünk a legfőbb problémához, ahhoz az érzéshez, amely a fent leírt igyekezetnél is mélyebben szunnyad bennünk, és amelyet nehezebb is szavakba önteni: hiába gyűjtjük be azt a rengeteg pipát, még a szerencsésebbek is csak ritkán jutnak el odáig, hogy tényleg a megfelelő dolgokkal foglalkoznak. Mindannyian érezzük, hogy léteznek olyan fontos, az életünket kiteljesítő dolgok, amelyekkel érdemes lenne az időnket tölteni, jóllehet nem tudjuk pontosan meghatározni, mik is ezek – de hiába, mert folyton valami mással foglalkozunk, nem azzal, amivel igazán kellene. Ez az értelmes tevékenység utáni vágyakozás különböző módokon nyilvánulhat meg: például egy nemes ügy mellett akarsz kiállni, mert valamiért úgy érzed, ez most történelmi pillanat, amely – válság és szenvedés ide vagy oda – tőled többet követel, mint hogy csupán keresd és költsd a pénzt. De ugyanúgy megbújik a jelenlegi munkád miatt érzett frusztrációban is, amit ugyebár azért végzel, hogy majd egyszer olyasmit csinálhass, amit igazán szeretsz, no meg hogy egy kis időt majd a gyermekeiddel, esetleg természetjárással is tölthess, de legalább ne a munkahelyed és az otthonod közötti ingázásra menjenek el az értékes órák. Charles Eisenstein környezetkutató és spirituális író egy gyermekkori emlékét idézi fel, amikor is az 1970-es évek Amerikájában, az anyagi jólétben döbbent rá, hogy itt valami alapvetően „el van hibázva”:

Biztosan tudtam, hogy az élet ennél több, boldogabb, valóságosabb, fontosabb, a világ pedig sokkal gyönyörűbb. Az nem lehet normális, hogy a hétfőt örökké utálnunk kell, és csak a hétvégékért meg az ünnepnapokért élünk. Az nem lehet normális, hogy jelentkeznünk kell, hogy kimehessünk pisilni. Az nem lehet normális, hogy csodálatos idő van, mi meg bent ülünk egész nap. És ez így megy minden áldott nap.{14}

Ezt az elhibázottságérzést csak fokozza, hogy próbálunk minél hatékonyabbak lenni, aminek mintha az lenne az eredménye, hogy az igazán fontos dolgok egyre távolabb kerülnek a látókörünktől. Egész nap csak „próbálunk a végére érni” a feladatainknak, hogy „el legyenek intézve”. Azaz mentálisan a jövőben élünk: folyton arra várunk, hogy végre eljussunk azokhoz a dolgokhoz, amelyek valóban fontosak – közben meg mindvégig azon rágódunk, hogy nem tudunk megfelelni a kihívásoknak, hogy nem lesz bennünk elég akarat vagy kitartás, hogy lépést tartsunk ezzel a felgyorsult világgal. „Jelenkorunk az örömtelen kapkodás jegyében zajlik”{15} – írja Marilynne Robinson, aki szerint „arra készítjük fel magunkat és gyermekeinket, hogy olyan kifürkészhetetlen célok elérésének eszközei legyünk, amelyek még csak nem is a mi céljaink”. Ha folyton megpróbálunk mindent kézben tartani, az adott esetben valóban szolgálhatja valakinek az érdekeit. A hosszabb munkaidő vagy a hatékonyabb munkavégzés – amivel esetleg több jövedelemre teszel szert, és így több terméket vásárolhatsz – feltétlenül jobb fogaskereket csinál belőled a fogyasztói társadalom gazdaságában. De neked nem hozza el a lelki békét, és nem is teszi lehetővé, hogy véges idődből többet tölts a szívedhez közel álló emberekkel, vagy hogy többet foglalkozz olyan dolgokkal, amelyek számodra fontosak.

Az élet rövid sem más, csak egy újabb könyv, amely próbál rávilágítani, hogyan használhatod fel legjobban a rendelkezésedre álló időt. De azon meggyőződésből íródott, hogy amit eddig időgazdálkodás alatt értettünk, totális csődnek bizonyult, és legfőbb ideje, hogy ezt beismerjük. Talán épp e furcsa történelmi pillanat, amikor úgy érezzük, hogy az idő kihullik a kezünkből, talán épp ez hozza el a lehetőséget, hogy újraértelmezzük az időhöz fűződő kapcsolatunkat. Előttünk már sok nagy gondolkodó szembesült ezzel, s ha jelenkorunkra vonatkoztatjuk szavaikat, az ő bölcsességük adott esetben rávilágíthat bizonyos igazságokra. A hatékonyság csapda. Ha hatékonyabban dolgozol, annak az lesz az eredménye, hogy még jobban széthajtod magad. Minél gyorsabban sepred ki a polcokat, annál gyorsabban telnek meg újra teendőkkel. Az emberiség történetében még soha senkinek nem sikerült elérnie a munka és a magánélet egyensúlyát, bármi legyen is az, és te sem fogod elérni pusztán azzal, hogy vakon követed azt a „hat dolgot, amit a sikeres emberek reggel hét óra előtt csinálnak”. Az a nap soha nem jön el, amikor végre minden úgy működik, ahogy te akarod – amikor elmondhatod, hogy sikerült gátat szabnod az e-mailek áradatának, amikor a feladatlistáid már nem nőnek tovább, amikor minden kötelezettségednek eleget tettél a munkahelyeden és odahaza is, amikor senki nem mérges rád, amiért nem tartottál be egy határidőt vagy nem továbbítottál egy munkát, és amikor az a tökéletesen kiegyensúlyozott valaki, aki lett belőled, végre-valahára azokkal a dolgokkal foglalkozhat, amelyekről az életnek valójában szólnia kell. Kezdjük azzal, hogy beismerjük a vereséget: ilyen soha nem lesz.

De hadd mondjak valamit. Ez igazából csodálatos hír.

I. RÉSZ
Ha úgy döntesz, hogy te döntesz

1.
Az élet korlátai

Az igazi probléma nem az, hogy véges az időnk. Az igazi probléma – remélem, erről téged is meg tudlak győzni – az, hogy öntudatlanul is megörököltünk és magunkévá tettünk bizonyos értékeket és gondolatokat, s úgy érezzük, kutya kötelességünk ezek mentén szervezni az életünket, jóllehet garantáltan csak még rosszabbá tesznek mindent. Hogy lássuk, miként jutottunk ide, és hogyan tudnánk jobb kapcsolatot kialakítani az idővel, vissza kell tekernünk az órát – egy olyan korba, amikor még nem is léteztek órák.

Az igazsághoz azért az is hozzátartozik, hogy a középkori Angliában jobbágynak születni nem lett volna éppenséggel szerencsés dolog. Először is sokkal kisebb esélyed lett volna arra, hogy egyáltalán megérd a felnőttkort. De még ha sikerült volna is, az egész életedet a szolgálat jegyében tölthetted volna. Reggeltől estig túrhattad volna a földet, amelyen a helyi földesúr megengedte, hogy élj. Cserébe pedig az általad megtermelt javak, illetve bevétel egy részét mindjárt le is adhattad volna neki. Emellett az egyház is rendszeresen követelte a magáét, te pedig túlságosan féltél volna az örök kárhozattól, hogy nemet merj mondani. Éjszaka az egyszobás kunyhódban húztad volna meg magad, és nemcsak a családtagjaiddal kellett volna osztoznod a szűk helyen (akik veled egyetemben csak nagy ritkán fürödtek és mostak fogat), de odabent aludtak volna a disznók és a csirkék is. Hiszen odakint medvék és farkasok kószálnak alkonyat után, és a kint maradt jószágot könyörtelenül elragadják. Együtt kellett volna élned a betegségekkel is: olyanokkal, mint a kanyaró és az influenza, vagy éppenséggel a bubópestis.{16} De gyakran előfordult ételmérgezés is a penészes gabonától, amely során a beteg úgy érezte, mintha egész teste lángolna, vagy láthatatlan fogak harapdálnák.

Amikor még nem létezett menetrend

Egyvalamivel viszont biztosan nem lett volna bajod: az idővel. Még a legkeményebb napokon sem jutott volna eszedbe azt gondolni, hogy túl sok a teendőd, vagy hogy az élet túl gyorsan halad, meg hogy nem sikerült megteremteni a munka és a magánélet egyensúlyát. De csendesebb napokon sem unatkoztál volna. S jóllehet a halál állandóan jelen volt, és sokkal gyakrabban vetett véget tragikus hirtelenséggel az életnek, senki nem érezte, hogy korlátozott idő állna rendelkezésére. Eszedbe sem jutott volna időt megtakarítani. És bűntudatot sem éreztél volna amiatt, hogy elpazaroltad az idődet – ha, mondjuk, az egyik délután nem csépeltél volna gabonát, mert inkább a kakasviadalt nézted a réten, nem zavart volna, hogy ellógtad a munkát. És nem pusztán azért, mert akkoriban lassabban zajlott az élet, és a középkori jobbágyok sokkal nyugodtabbak voltak, mivel sokkal inkább elfogadták a sorsukat. Hanem mert, amennyire ezt így utólag meg tudjuk ítélni, akkoriban az emberek nem elvont entitásként – nem egyfajta dologként – fogták fel az időt.

Ha mindez kicsit zavarosnak tűnik, az azért van, mert az időről való gondolkodásunk olyan mélyen gyökerezik bennünk, hogy már el is felejtettük: valójában ez csupán egyfajta gondolkodásmód – úgy vagyunk vele, mint a halak a vízzel, akik nem is tudják, mi az a víz, hiszen teljesen körbeveszi őket. De próbáljunk mentálisan kicsit eltávolodni ettől, és rögtön látni fogjuk, azért igencsak különös ez a szemlélet. Úgy tekintünk az időre, mintha az tőlünk és a minket körülvevő világtól független létező volna, vagy ahogy az amerikai társadalomkritikus Lewis Mumford fogalmazott: „matematikailag mérhető sorozatok független világa”{17}. Hogy pontosan megértsük, mire is gondol, tegyünk fel magunknak néhány, az idővel kapcsolatos kérdést, mint például: hogyan fogod tölteni a holnap délutánt, vagy mit értél el az elmúlt évben? Eleinte talán észre sem veszed, de valószínűleg máris egy naptárt látsz magad előtt, egy mérőszalagot, számokat egy óralapon, vagy valamilyen homályosabb idővonalat. Ezután méricskélni kezded az életedet ezzel a képzeletbeli mérőeszközzel, és fejben elhelyezed a tevékenységeidet az idővonalon. Edward Hall is ezt tette, amikor az időt úgy képzelte el, mint egy futószalagot, amely megállás nélkül halad el mellettünk. Minden óra, minden hét, minden év egy-egy konténer, amely a futószalagon érkezik hozzánk, nekünk pedig, hogy úgy érezzük, jól használtuk fel az időnket, meg kell ezeket töltenünk valamivel. Amikor túl sok tevékenységet pakolunk bele a tartályokba, úgy érezzük, nagyon elfoglaltak vagyunk, ha pedig túl keveset, akkor unatkozunk. Ha sikerül lépést tartanunk az elhaladó konténerekkel, megdicsérjük magunkat, hogy szépen kézben tartjuk a dolgokat, és úgy érezzük, értelmes életet élünk. Ha túl sok tartály halad el mellettünk üresen, úgy érezzük, elpazaroltuk az időnket. Ha a „munkaidő” feliratú konténert szabadidős tevékenységekkel töltjük meg, a főnök megorrolhat ránk. (Hiszen ő fizetett azért a konténerért. Az az ő konténere, csak azt tehetjük bele, amit ő megenged!)

Egy középkori földművesnek semmi oka nem volt rá, hogy ilyen furcsa képekkel fárassza magát. A munkások akkoriban hajnalban keltek, és napnyugtakor tértek nyugovóra, a munkanap hossza csak az évszakok váltakozásától függött. Nem volt rá szükség, hogy az időt az élettől különálló létezőnek gondolják: a tehenet akkor fejték, amikor meg kellett fejni, és akkor aratták a gabonát, amikor eljött az aratás ideje. Ha bárki valamilyen mesterséges rendszert próbált volna ráerőltetni ezekre a tevékenységekre – például csak havonta egyszer akart volna fejni, de akkor egy teljes napon át, hogy utána hetekig ne legyen rá gond, vagy ha megpróbálta volna előrébb hozni az aratás idejét –, biztos bolondnak nézték volna. Nem is minden ok nélkül. Az emberek nem érezték azt a kényszert, hogy „a dolgokat el kell intézni”, már csak azért sem, mert a földművesek munkája soha nem ér véget: a tehenet holnap is meg kell fejni, a gabonát a következő nyáron is le kell aratni, és ez így megy örökkön-örökké, ezért teljesen felesleges csak próbálkozni is azzal, hogy minden el legyen intézve. A történészek ezt „feladatorientált” életmódnak nevezik, mivel a mindennapok ritmusát a feladatok határozzák meg, nem pedig egy elvont idővonal, amely gondolkodás a mi korunkban oly széles körben elterjedt. (Csábító úgy gondolni a középkorra, hogy akkoriban az élet sokkal lassabban haladt, de pontosabb lenne azt mondani: maga a gondolat, hogy „az élet lassan halad” a legtöbb ember számára értelmezhetetlen lett volna. Mert lassú, lassú, jó, de mihez képest?) Akkoriban, amikor még nem voltak órák, ha az ember el akarta magyarázni, hogy egy bizonyos tevékenység mennyi időt vesz igénybe, csak annyit tehetett, hogy összehasonlította valamilyen más konkrét tevékenységgel. A középkori emberek olyasmiket mondhattak, hogy egy bizonyos feladat „egy zsoltárnyi”{18}, azaz nagyjából addig tart, amíg valaki az 50. zsoltárt végigmondja, vagy esetleg fogalmazhattak úgy is, hogy „egy hugyozásnyi” idő, ami ugyebár nem igényel további magyarázatot.

Ez a fajta élet bizonyára sokkal tágasabbnak és valahogy folyékonyabbnak is tűnt, és volt benne valami, amit talán nem túlzás egyfajta varázslatnak nevezni. Létének nehézsége mellett ez a mi földművesünk a körülötte lévő világ ragyogó, ámulatba ejtő dimenzióját is érzékelhette. Egyáltalán nem zavarta, hogy „szaladnak a percek”, ezért sokkal inkább tudatában lehetett a körülötte lévő dolgok létezésének, és megtapasztalhatta az időtlenség érzését is, amely tudatállapotot Richard Rohr kortárs ferences pap és író a „mély időben” élt életnek nevez.{19} Alkonyatkor a vidéken élő emberek ugyanúgy érzékelték az erdőkben suttogó szellemeket, akárcsak a medvéket és a farkasokat. Kint a földeken szántás közben pedig a történelem egy aprócska láncszemének érezhették magukat, akiknek élete szinte semmiben nem különbözött távoli őseik életétől, ahogy gyermekeik életétől sem. Mindezt azért állíthatjuk meg nagy bizonyossággal, mert olykor még ma is találkozunk a mély idő szigeteivel, azokban a pillanatokban, amikor – hogy Gary Eberlét idézzem – „átcsúszunk egy olyan világba, ahol mindenből van elegendő, és nem próbáljuk meg mindenáron betölteni a lelkünkben és a világban tátongó űrt”{20}. Az ént a valóság többi részétől elválasztó határvonal itt elmosódik, az idő megáll. „Az óra természetesen nem áll meg – írja Eberle –, de nem halljuk a ketyegését.”{21}

Egyesek ezt imádkozás vagy meditáció közben élik át, vagy amikor egy gyönyörű tájat csodálnak. Szinte biztos vagyok benne, hogy a kisfiam az egész gyermekkorát ilyen lelkiállapotban töltötte, és csak az utóbbi években kezdett eltávolodni ettől a világlátástól. (Amíg rá nem szoktatjuk őket a napirendre, a kisbabák szintén feladatorientált életet élnek; talán ez is magyarázatot adhat arra – az alvásmegvonás hatásai mellett –, hogy ezekben az időkben az újszülöttet gondozó felnőttek is átélik ezt a másvilági élményt. Ilyenkor a szülők életét nem az óra határozza meg, és akár tetszik nekik, akár nem, megélik a mély időt.) A híres svájci pszichológus, Carl Jung 1925-ben Kenyában tapasztalta meg ezt az időtlenséget, amikor egy nap kora hajnalban kirándulni indult.

Egy alacsony dombról páratlan kilátás tárult elénk a végeláthatatlan szavannára. A távoli láthatár pereméig láttuk az óriási csordákat: gazellákat, antilopokat, gnúkat, zebrákat, varacskos disznókat stb. Lassú áradatban, legelészve, fejükkel bólogatva mozogtak a csordák – legföljebb egy-egy ragadozó madár melankolikus hangja hallatszott. Az örök kezdet csöndje honolt itt, olyan világé, amely mindig is volt, a nemlét állapotában; mert a közelmúltig senki sem akadt, aki tudta volna, hogy ez „az a világ”. Eltávolodtam kísérőimtől, míg végül már nem láttam őket, és úgy érezhettem, egyedül vagyok.{22}

{1} Jeanne Calment halála után két évtizeddel orosz kutatók azzal a megdöbbentő állítással álltak elő, hogy „Jeanne” valójában Yvonne volt, Jeanne lánya, aki anyja évekkel azelőtt bekövetkezett halála után egyszerűen felvette az ő személyazonosságát. A  vitával kapcsolatban – amely nagyrészt eldőlni látszik, miszerint mégiscsak az eredeti verzió volt igaz – további információ Lauren Collins „Living Proof” című cikkében olvasható: New Yorker, 2020. február 17. és 24.

{2} Például Bryan Hughes – Siegfried Hekimi: Many Possible Maximum Lifestyle Trajectories [Sok lehetséges maximális életmódpálya]. Nature 546 (2017), E8–E9.

{3} Seneca: Az élet rövidségéről. Fordította Bollók János. Budapest, 1997, Seneca Kiadó, 5.

{4} Thomas Nagel: The Absurd [Az abszurdum]. Journal of Philosophy, 68 (1971), 716–727.

{5} Lásd Jonathan Gershuny: Busyness as the Badge of Honor for the New Superordinate Working Class [Az elfoglaltság mint a munkásosztály új becsületrendje]. Social Research, 72 (2005), 287–315.

{6} Anina Vercruyssen et al.: The Effect of Busyness on Survey Participation: Being Too Busy or Feeling Too Busy to Cooperate? [Az elfoglaltság hatása a felmérésben való részvételre: Túl elfoglalt, vagy túl elfoglaltnak érzi magát az együttműködéshez?]. International Journal of Social Research Methodology, 17 (2014), 357–371.

{7} Az angolban gig economynak nevezett jelenség a munkaerőpiacon megfigyelhető új tendencia, amelynek lényege, hogy a normál, munkahelyi főállásokkal szemben rövid távú, alkalmi munkákra jelentkezhetnek magánszemélyek. (A szerk.)

{8} Lásd James Williams: Stand Out of Our Light: Freedom and Resistance in the Attention Economy [Reflektorfényben: szabadság és ellenállás a figyelemgazdaságban]. Cambridge, 2018, Cambridge University Press.

{9} Fredrick Matzner, idézi Matt Simon: Why Life During a Pandemic Feels So Surreal [Miért olyan szürreális az élet a járvány idején?]. Wired, 2020. március 31. Elérhető itt: www.wired.com/story/why-life-during-a-pandemic-feels-so-surreal/.

{10} Edward T. Hall: The Dance of Life: The Other Dimension of Time [Az élet tánca: az idő másik dimenziója]. New York, 1983, Anchor, 84.

{11} Malcolm Harris: Kids These Days: The Making of Millennials [Így készült: az Y generáció]. New York, 2018, Back Bay Books, 76.

{12} David Allen: Intézz el mindent: A stresszmentes eredményesség művészete. Fordította Frank Benedek. Budapest, Bagolyvár Kiadó, 2005.

{13} John Maynard Keynes: Economic Possibilities for Our Grandchildren [Gazdasági lehetőségek unokáink számára]. (1930), letölthető: www.econ.yale.edu/smith/econ116a/keynes1.pdf

{14} Charles Eisenstein: The More Beautiful World Our Hearts Know Is Possible [Az a szebb világ, amelyet a szívünk ismer, lehetséges]. Berkeley, CA, 2013, North Atlantic Books, 2.

{15} Marilynne Robinson: The Givenness of Things: Essays [Ahogy a dolgok vannak: írások]. New York, 2015, Farrar, Straus and Giroux, 4.

{16} Lásd Ángel Sánchez-Crespo: Killer in the Rye: St. Anthony’s Fire [Gyilkos a rozsban: Szent Antal tüze]. National Geographic, 2018. november 27., elérhető itt: www.nationalgeographic.com/history/magazine/2018/11–12/ergotism-infections-medieval-europe/.

{17} Lewis Mumford: Technics and Civilization [Technika és civilizáció]. Chicago, 2010, University of Chicago Press, 15.

{18} E. P. Thompson: Time, Work-Discipline, and Industrial Capitalism [Idő, munkafegyelem és ipari kapitalizmus]. Past and Present, 38 (1967), 81.

{19} Living in Deep Time [Élet a mély időben]. On Being podcast, elérhető itt: https://www.wnyc.org/story/richard-rohr--living-in-deep-time/

{20} Gary Eberle: Sacred Time and the Search for Meaning [A szent idő és az értelem keresése]. Boston, 2002, Shambhala, 7.

{21} Eberle: Sacred Time and the Search for Meaning [A szent idő és az értelem keresése], 8.

{22} Carl Jung: Emlékek, álmok, gondolatok. Fordította Kovács Vera. Budapest, 2006, Európa Könyvkiadó, 327.