Scarlet Wilson

Doktor cowboykalapban

Margaret McDonagh

Kisvárosi szívtipró

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Scarlet Wilson, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 684. eredeti címe: Resisting the Single Dad

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022
A Szívhang 685. eredeti címe: Virgin Midwife, Playboy Doctor

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 684–685. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-490-2

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Scarlet Wilson

Doktor cowboykalapban

1. FEJEZET

Cordelia Greenway hátradőlt a székében. Megpróbált nem odafigyelni, hogy a szíve hevesen kalapál, és szédülés fogja el. Tudatosan lassú és egyenletes légzésbe kezdett, és csukott szemmel masszírozta a halántékát. Ez segíteni szokott.

Érezte, ahogy lassan végigcsorog a hátán a verejték – egy másik aggasztó tünet. Szerencsére körülötte senki nem vett észre semmit, beszélgettek tovább. Hála istennek! Cordelia semmit sem utált jobban, mint feltűnést kelteni.

Csendben maradt hát, és várta, hogy elmúljon a roham. Nagy tapasztalata volt az ilyen helyzetek kezelésében, mert rendszeresen előfordult vele. Feltűnés nélkül kisimított egy izzadt tincset az arcából, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy a szívverése lelassult és szabályosabbá vált.

Néhány perccel később véget ért az értekezlet. Miután a kollégái távoztak, rövid időre a hűvös asztallapnak döntötte homlokát. Pólója teljesen átázott az izzadságtól; alig várta, hogy hazamenjen és lezuhanyozzon.

Az üvegajtón keresztül látta, hogy Helier professzor feldúltan járkál az irodájában, mobiltelefonját a füléhez szorítva. Felpattant és odasietett hozzá.

– Frank?

A professzor kétségbeesetten jegyzetelt. Az arca szörnyen sápadt volt, és most kissé meg is tántorodott; Cordelia mögéje lépett, hogy elkapja, ha kell.

Helier professzor volt az ittlétének egyetlen oka.

Amikor tudomására jutott, hogy a férfi vezeti a kardiológiai kutatóközpontot, bármit megtett volna, hogy együtt dolgozhasson a világhírű tudóssal. Végül is könnyen ment: elég volt néhány telefon, és Helier lelkesen állást ajánlott neki. Nagy-Britanniában ugyanis Cordelia volt a zebrahalak legnevesebb kutatója. A felfedezés, miszerint ezek a csodás kis állatok képesek regenerálni a saját szívizmaikat, és Cordelia törekvése, hogy ezt a képességüket emberi szövetekre is alkalmazza, úttörő jelentőségű volt.

Páratlan lehetőséghez jutott: Svájcban dolgozhatott, kristálytiszta levegőn, hófödte hegycsúcsoktól körülvéve – nem beszélve a finom csokoládéról.

Amikor elmondta, miért éppen a kardiológia mellett kötelezte el magát, a professzor mosolyogva megpaskolta a kezét.

– Mindannyiunknak megvan a maga oka, hogy miért van itt. Ez tesz minket egyedivé, és ez a munkánk szíve-lelke, hogy úgy mondjam.

Helier professzor most ismét megingott. Cordelia a karjára tette a kezét. Frank már hetven felé járhatott, és sok mindenen ment keresztül. Ő volt a kedves, de kissé szétszórt professzor mintapéldánya.

– Frank, mi a baj? Tehetek önért valamit?

A professzor az íróasztalának támaszkodott.

– Emilie-ről van szó – felelte remegő hangon.

– A nővéréről?

Frank bólintott.

– A marseille-i klinikáról hívtak. Összeesett otthon, azonnal műteni kell.

Cordelia egy pillanatig sem habozott: levette a fogasról Frank kalapját és kabátját, és a kezébe nyomta.

– Menjen! Most!

Amikor a férfi értetlenül nézett rá, megkerülte az íróasztalt, és kihúzott egy fiókot. Olyan jól ismerte a főnökét, mintha régi barátok lennének.

– Tessék, az útlevele. Foglaljak repülőjegyet, és hívjak taxit? Keressek szállodát a klinika közelében?

A professzor csak pislogott, amikor Cordelia kedvesen megsimogatta a karját. Franknak nem volt családja; a felesége több mint tíz éve meghalt, már csak a nővére maradt neki.

– Menjen, Frank, legyen a nővére mellett. Boldogulunk maga nélkül, ugye tudja?

A professzor idegesen bólintott.

– Persze. Teljesen megbízom magában, Cordelia.

A lány felsegítette a kabátját.

– Elküldöm e-mailben az utazási információkat. Menjen haza, és csomagoljon össze néhány holmit.

A professzor még mindig kábultnak tűnt. Mit mondhatott neki a marseille-i kolléga?

– Tehetek még valamit magáért, Frank?

– Kedden jönnek a japán befektetők. Az AZ 14 és a CF 10 gyógyszerkísérleteknél jövő hét közepén esedékes a következő monitorozás, amint az adatgyűjtés befejeződik. És ott van a rendelés.

Cordelia ismét megsimogatta a karját, és megnyugtatóan rámosolygott.

– Mindent elintézek. Ne aggódjon.

A professzor ránézett, s végre mintha összeszedte volna magát.

Cordeliát a betegsége arra kényszerítette, hogy feladja a hagyományos klinikai tevékenységet. Sok éven át nemcsak orvos volt, hanem beteg is. A hosszú ügyeletek és éjszakai műszakok súlyosbították a tüneteit, és amikor végre belátta, hogy nem tudja tovább végezni szeretett munkáját, a második legjobb megoldást választotta. Most félig kutatóként, félig orvosként dolgozott, s az utóbbi ebben a speciális kórházban jóval kevésbé volt megerőltető, mint a korábbi munkája.

Ez a kompromisszum tökéletesen megfelelt neki, mivel lehetővé tette, hogy akár betegek millióin segítsen világszerte – és végső soron saját magán is.

Frank szomorúan mutatott az asztalát borító rendetlenségre.

– Ja, és érkezik egy új orvos. Ma este kellene kimennem elé a reptérre.

Cordelia felnyögött magában. Folyamatosan dolgoztak az intézetben a világ minden tájáról érkező vendégkutatók.

– Mi a neve?

– Jeanne DuBois. Franciásan hangzik, de amerikai. – A professzornak láthatóan eszébe jutott még valami. – Ó…

– Igen?

A professzor elfintorodott.

– Felajánlottam neki, hogy lakhat nálam. Elég gyorsan történt az egész, még nincs szálláshelye.

Cordelia nyelt egyet, és magabiztos mosolyt varázsolt az arcára.

– Maga az öreg nénikre emlékeztet, akik minden kóbor macskát befogadnak. – Megcsóválta a fejét. Múlt héten csőtörés volt a lakásában, beszakadt a mennyezet; Frank azonnal felajánlotta neki, hogy lakhat a tágas, kissé ódon villájában Genf külvárosában. – Nem gond. Sőt igazából megkönnyíti a dolgokat. Egyenesen hazavihetem a repülőtérről… – Ekkor észbe kapott, hogy mit is mondott, és szégyenlősen nézett a professzorra.

De Frank gyengéden megsimogatta a karját.

– Az én otthonom a maga otthona is, Cordelia. Addig marad, ameddig csak akar. Bevallom, még reménykedtem is, hogy sokáig eltartanak a javítások magánál. – Egy pillanatra lehunyta a szemét. – Lehet, hogy hamarosan már csak maguk maradnak nekem.

Jaj, ne, akkor komoly dologról lehet szó! Cordelia vigasztalóan átölelte Frankot. Soványnak, törékenynek tűnt. Lehet, hogy mostanában fogyott le, és ő észre sem vette?

– Nekem maga is családtag, Frank – suttogta –, ezt soha nem szabad elfelejtenie. Bármikor szüksége van rám, én ott leszek.

Frank bólintott.

– Köszönöm, Cordelia. – Kiszabadult az ölelésből, feltette a kalapját,é s az útlevélért nyúlt. – Majd később felhívom.

– Ne, majd én jelentkezem. Menjen csak haza, és csomagolja a bőröndjét, én elintézem a repülőjegyet.

Frank hálásan nézett rá.

– Mihez kezdenék maga nélkül?

Cordeliának elszorult a szíve, amikor az öreg távozott. De most nem volt idő búslakodni.

Húsz perccel később mindennel végzett: lefoglalta Franknak a repülőjegyet, és tájékoztatta a kollégákat, hogy egy ideig nem lesz bent az intézetben.

Ekkor egy rózsaszín öntapadós cetlin akadt meg a szeme.

Genf 20:00

Az órájára nézett. Remélhetőleg nem akkor érkezik a vendég orvosnő gépe! De mi mást jelentene a feljegyzés?

Ha ez a helyzet, máris késésben van. Felkapta a táskáját, és elrohant.

Cordelia az érkezők tömegét kutatta a tekintetével.

Gyorsan ráfirkantotta a vendég nevét egy papírra, és maga elé tartotta. Fogalma sem volt, hogy nézhet ki az új kolléganő, sem hogy körülbelül hány éves lehet. Csak annyit tudott, hogy a vendég Helier professzorra számít, nem pedig egy harmincas évei elején járó, barna hajú nőre.

Figyelmét egy sötét farmert, pólót, cowboycsizmát és Stetson-kalapot viselő magas férfi ragadta meg. Vicces! Ki vesz fel Stetsont egy repülőútra?

Látta, hogy a férfi körülnéz.

Cordelia zavartan elfordította a tekintetét, és ismét a kijáratra koncentrált, nehogy elszalassza Jeanne DuBois-t.

Aztán egyszer csak odalépett hozzá a cowboy. Sötétbarna szemével először a papírlapra, majd kérdőn a lányra nézett, és megbökte a kalapját.

– Szerintem engem vár.

Cordelia pislogott, és hitetlenkedve bámult a papírlapra, mintha megváltozhatott volna rajta a felirat. A férfi olyan közel állt hozzá, hogy érezte arcszeszének fanyar illatát. Napbarnított volt, és igencsak… jóképű. De leginkább az akcentusára figyelt fel: elnyújtott amerikai kiejtéssel beszélt. Mint a sűrű, édes szirup, például a juharszirup… Valami, amiben megmártózhat az ember, és…

Ó, jaj! Sürgősen másra kell gondolnia, nem szabad hagynia, hogy tovább hipnotizálják azok a nagy, csokoládébarna szemek.

– Én egy nőt várok – mondta szűkszavúan, a papírlapra mutatva. – Jeanne DuBois-ra.

A cowboy szélesen elvigyorodott.

– Én vagyok az, csak nem J-e-a-n-n-e, hanem G-e-n-e. Tudja, mint Gene Kelly. Vagy Gene Hackman.

Cordelia a homlokát ráncolta. A férfi akcentusa tényleg elképesztő volt, a kedvenc amerikai sorozatára emlékeztette.

– Maga texasi?

A cowboy ismét megbökte a kalapját.

– Az anyám francia, de én tősgyökeres texasi vagyok. – Kezet nyújtott. – Örvendek. Nyilván befestette a haját, Helier professzor. És nemet változtatott – tette hozzá somolyogva.

Cordeliának végre sikerült újra világosan gondolkodnia.

– Ó, elnézést, be sem mutatkoztam. – Megfogta Gene kezét. – Cordelia Greenway, Helier professzor helyettese. Sajnálom, hogy ő nem tudott magáért jönni, de Franciaországba kellett utaznia sürgős családi ügyben. Amikor a maga nevét említette, azt hittem, nő.

A férfi megvonta a vállát.

– Nem probléma. El tudom viselni, ha nőnek néznek.

Cordelia majdnem hangosan felnevetett. Ha valakit nem lehet nőnek nézni, az Gene DuBois!

– Hol a poggyásza? – nézett körül. – Itt parkolok a főbejárat előtt, és elviszem Helier professzor házához. Egyébként én is ott lakom.

A másodperc törtrészéig a férfi csodálkozva ráncolta a homlokát.

– Ó… Értem. Rendben. Oké.

Cordelia érezte, hogy elpirul. A férfi nyilván helytelen következtetést vont le magának, ezért határozottan megrázta a fejét.

– Jaj, nem, nem! A professzorral mi csak… barátok vagyunk. Múlt héten beázott a lakásom, és meghúzhattam magam nála.

– Jaj, az rémes lehet – nézett rá Gene együttérzőn.

Cordelia mosolyogva bólintott.

– Tényleg az. A főbérlőm meg épp hajóúton van, nem is sejti, hogy elöntötte a víz a lakását, és hogy be kellett törni az ajtót a tűzoltóknak, hogy elzárják a főcsapot.

Gene kutatva körbenézett, majd visszafordult Cordeliához.

– Mennyire súlyos a helyzet?

– Most egy darabig hajléktalan leszek. Minden elázott, a falak, a szőnyegeim, és tönkrement az összes elektromos berendezés. És amíg a főbérlő nem jön haza, addig a biztosító sem tudja felmérni a kárt, úgyhogy a javítási munkák is csúsznak.

– Szóval szorult helyzetben van. – Gene levette cowboykalapját, és végigsimított rövid, barna haján. – Azt hiszem, akkor elég szűken leszünk a professzornál.

Cordelia hárító mozdulatot tett.

– Nem, semmi gond. Tényleg nem. Igazából nem is ház, hanem egy elég nagy villa. Rengeteg szoba van benne, még ha nem is mind lakható. De az én szintemen még akad néhány szabad szoba, szóval lesz elég helye.

Feltűnt neki, hogy a férfi folyton hátra pillantgat.

– Szeretné felvenni a csomagjait, hogy elinduljunk?

Gene bólintott, és visszatette a fejére a kalapját.

– Segítene a bőröndökkel?

Cordelia kissé meglepődött.

– Természetesen. De miért, mennyi csomagja van?

– Fejenként egy bőrönd – mosolygott Gene.

A lány kérdőn nézett rá.

– Fejenként? Nem egyedül jött?

– Helier professzor nem említette? – kérdezte a férfi aggodalmasan.

– Mit?

– Hát azt, hogy nem egyedül jövök. – Gene idegesnek látszott.

Cordelia már-már arra számított, hogy egy gyönyörű, hosszú lábú szőke nő lép elő, mert Gene határozottan úgy nézett ki, mint akinek valami szépségkirálynő a partnere.

Nyelt egyet.

– Nem, ezt nem mondta. – Körbenézett. – A felesége épp felfrissíti magát?

Gene a homlokát ráncolta.

– Nincs feleségem. A fiamról van szó, Roryról. Elaludt, és az egyik stewardess vállalta, hogy vigyáz rá, amíg én megnézem, kijöttek-e elénk.

– A fia?

– Ez gond? – kérdezte Gene. – Ha gondolja, szívesen hívok egy taxit, és lakunk szállodában. Nem akarok alkalmatlankodni.

A hangja ingerültnek tűnt, és Cordelia nem hibáztathatta érte. Elvégre a fél világot átutazta, hogy munkába álljon egy idegen országban, ő pedig nem viselkedik valami vendégszerető módon.

– Nem, természetesen nem probléma. Egyáltalán nem. Csak meglepődtem. Menjen csak a fiáért, én intézem a csomagokat.

A férfi másodpercekig bámult rá, és a lány gyanította, hogy mégis azt fontolgatja, ne menjenek-e szállodába.

Végül bólintott, és visszament a kijárathoz. Egy csinos stewardess elindult felé, karjában egy négy év körüli kisfiúval. Gene elvette tőle a gyereket, aki rögtön odabújt az apjához. Két bőrönd feküdt a csomagszállító kocsin: egy egyszerű, sötétkék utazóbőrönd és egy rikító zöld, rajta ordító oroszlánnal.

Cordelia szomorkásan elmosolyodott. Gyerekek!

Szívbetegsége miatt az ő számára rendkívül kockázatos lenne a terhesség, de ahogy idősebb lett, egyre gyakrabban gondolt a dologra. Megtanulta, hogy nem szabad reménykednie, és szándékosan kerülte a gyerekeket, mert ha nem voltak szem előtt, nem fájt neki annyira.

Az, hogy egy fedél alatt éljen egy kisfiúval, élesen szembemegy az eddigi elkerülő stratégiájával.

Gyorsan felkapta a zöld bőröndöt, miközben Gene a kéket húzta maga után.

– Dr. DuBois, sajnos Helier professzornak nem volt ideje elmagyarázni, melyik programunkban fog részt venni. Elmondaná, hogy mi a szakterülete? Holnap rögtön bemutatom az illetékes kollégáknak.

Gene elcsigázott pillantást vetett rá, és lelassította a lépteit.

– Kezdek kételkedni, hogy jó ötlet volt-e ez. Főleg azért jöttem, mert a Reuben Intézet a kardiológiai kutatás élvonalába tartozik. Előreláthatóan egy hónapig maradok, és egy kardiomiopátiával kapcsolatos vizsgálatot fogok vezetni.

– Nézze, tudom, hogy kicsit kaotikusnak tűnik itt minden, de higgye el, az intézetben csak Helier professzor asztalán van némi káosz, minden más nagyon hatékonyan van megszervezve.

Átmentek a parkolóhoz.

– Ez megnyugtat. Maga milyen területen tevékenykedik?

Cordelia zavartan elpirult.

– Zebrahalkutatás. – Egy gombnyomással kinyitotta a kocsit. – Mi lenne, ha ma este nem beszélnénk többet kardiológiáról? Bevallom, a főzőtudományom elég hiányos. A fia szereti a pizzát? Van egy remek pizzéria, hazafelé vehetnénk valamit.

Gene becsatolta a gyereket a hátsó ülésbe, és gyengéden megsimogatta a haját.

– Imádja a pizzát. És mivel már majdnem húsz órája úton vagyunk, most az egyszer nem bánom a gyorskaját.

Cordelia megkönnyebbülten felsóhajtott, és beszállt.

– Szuper. Húsz perc múlva otthon leszünk. – Oldalról feltűnés nélkül szemügyre vette a férfit, és nem tudta megállni, hogy ne tegye fel neki a kérdést, amely a találkozásuk óta foglalkoztatta. – Mondja, dr. DuBois, maga mindig cowboyruhában mászkál?

Gene rákacsintott.

– Elvégre texasi volnék…

Gene nem tudta, mit kezdjen a genfi fogadtatással. Lehet, hogy hiba volt átrepülnie a fél világot a kisfiával, csak hogy részt vegyen ebben a kutatásban? Helier professzor biztosította, hogy mindenről gondoskodik – beleértve a megfelelő felügyeletet Rory számára.

Kimerülten hátradőlt, és behunyta a szemét. Bármilyen festői volt a táj, most nem tudta értékelni; az időeltolódás próbára tette. Belátta, hogy kicsit udvariatlan volt a házigazdájával. Az anyja forogna a sírjában.

Nagy megrökönyödést keltett, amikor anyja, az elismert francia tudós beleszeretett egy texasi cowboyba. A Párizsból Houstonba költözés kultúrsokkot jelentett számára. Tíz évvel később aztán, amikor még mindig nem volt jegygyűrű az ujján, elfogyott türelme, és visszament Franciaországba.

Így aztán Gene két kontinensen nőtt fel. Mindig is kiváltságnak tartotta a texasi farm és a párizsi művelt polgári társaság között megosztott életét. Bár az apja kissé csalódott volt, amiért inkább orvosnak akart tanulni, és nem a farmon gazdálkodni, Gene tudta, hogy alapjában véve azért nagyon büszke rá.

Kicsivel több mint három évvel ezelőtt aztán egyik napról a másikra a feje tetejére állt az élete. Váratlanul üzenetet kapott egy kolléganőjétől, akivel egy szakmai konferencia alkalmával rövid, szenvedélyes viszonya volt.

Mindy hipertrófiás kardiomiopátiában szenvedett, egy veleszületett szívbetegségben, amely a legrosszabb esetben a szívizom merevségéhez vezet. A terhesség tehát szóba sem jöhetett volna számára, amikor azonban nem sokkal az isztambuli konferencia után megtudta, hogy gyereket vár, úgy döntött, vállalja a kockázatot.

Gene-t csak akkor tájékoztatták, amikor a helyzet már reménytelen volt – néhány hónappal Rory születése után. Nagyon dühös volt, amiért Mindy nem szólt neki. Dühös és tehetetlen. De hogyan is lehetett volna haragudni egy haldoklóra?

Egyszeriben megváltozott az élete. Abban a pillanatban, amikor először a karjában tartotta a fiát, minden más lényegtelenné vált. A másodperc töredéke alatt meghozta a döntést.

És ezen az sem változtatott, hogy az isztambuli konferencia után a Boston Generalban megismerkedett Karennel, egy aneszteziológussal. Nemrég költöztek össze, terveket szőttek a jövőre, és Gene már azt fontolgatta, hogy jegygyűrűt vesz neki. Karen azonban nem tudott megbarátkozni a gondolattal, hogy Gene-nek egyszer csak lett egy kisfia, aki szintén velük fog lakni, és végül elhagyta őt.

Három héttel később Mindy meghalt. Egyedülálló apaként Gene már nem dolgozhatott több műszakban. Korábban nem érdekelte különösebben a klinikai kutatás, de most, hogy tudta, a fia genetikai hajlamot hordoz arra a betegségre, amely az anyját megölte, Gene erős motivációt nyert, hogy segítse a kutatást ezen a területen.

Közben megérkeztek a pizzériához, és Cordelia leparkolt a bejáratnál.

– Milyet kérnek? – kérdezte. – Itt mindegyik nagyon finom.

Mikor a férfi a pénztárcájáért nyúlt, a lány a fejét rázta.

– Szó sem lehet róla! Most érkeztek, és a vendégeink, természetesen meghívom magukat.

Gene eltette a tárcáját.

– Rory milyen pizzát szeret?

– A sonkás-sajtosat. Én meg valami húsosat kérek.

Tíz perccel később Cordelia visszatért, és odaadta neki a dobozokat.

– Megfogná? Öt perc múlva otthon vagyunk.

Elhagyták a főutat, és áthajtottak egy erdős területen, majd befordultak egy nagy, kovácsoltvas kapun. Zöldellő ősfák szegélyezték a hosszú kocsifelhajtót, mely egy sötét, nagy villához vezetett.

Gene-nek mosolyognia kellett – Helier professzor villája pont úgy nézett ki, ahogy az ember egy Drakula-film helyszínét elképzeli: komor építmény magas ablakokkal, vízköpőkkel és hatalmas bejárati ajtóval, mely nyilván hátborzongatóan nyikorog, amikor kinyitják.

Cordelia közvetlenül az ajtó előtt parkolt le, és felé fordult.

– Megérkeztünk. Fogadok, hogy rögtön Drakula gróf ugrott be róla. De belül sokkal otthonosabb, mint gondolná. Tetszeni fog magának. – Az alvó Roryra pillantott. – És neki is, ebben biztos vagyok. – Hangsúlyozott vidámsággal nézett Gene-re. – Isten hozta Svájcban, dr. DuBois!

2. FEJEZET

Mi ütött belé? Miért beszél ilyen hülyeségeket? Ez nevetséges! Harmincegy éves, rendkívül sikeres orvos, és a legcsekélyebb oka sincs a lámpalázra. És mégis, ennek a texasi cowboynak és szőke kisfiának valahogy sikerült kibillentenie a nyugalmából.

Cordelia kinyitotta az ajtót, és kikapcsolta a riasztót. Rory megint az apjához bújt, aki a karjában vitte.

– Szeretné lefektetni? – kérdezte a lány, remélve, hogy elő vannak készítve a vendégszobák.

Gene megrázta a fejét.

– Nem. Jobb, ha előbb eszik valamit. És jó lenne, ha megismerkedne az új környezetével, hogy ne ijedjen meg, ha felébred.

– Sokat utaznak?

Gene vállat vont, és körbenézett a tágas előcsarnokban.

– Régebben sokat utaztunk, de mivel jövőre nagycsoportos lesz, át kell állnunk. Már Franciaországban, Amerikában és Angliában is járt óvodába, és mindenhol gyorsan beilleszkedett.

– Hű, jó sokfelé járt a kissrác – mondta Cordelia, aztán a jobbra lévő ajtókra mutatott. – Itt van az étkező, a könyvtár és a nappali. Bár jobb szeretném, ha a konyhában ennénk meg a pizzát. A hálók az emeleten vannak. Vacsora után megmutatom a szobájukat.

Átmentek a tágas konyhába, melynek otthonos légkört kölcsönzött a kockás csempe, a világos konyhabútor és a régi, hatalmas faasztal. Gene letette Roryt az egyik székre, és a kisfiú most figyelmesen nézte, ahogy Cordelia elővesz egy csészét a szekrényből, és ásványvizet tölt bele.

Aztán a lány leült mellé, és kissé félszegen pillantott rá. Miről lehet beszélgetni egy négyéves gyerekkel?

– Szia, Rory! Én Cordelia vagyok, apukáddal fogok dolgozni. – Felnyitotta a kisebbik pizzásdoboz fedelét. – Tessék, sonkás-sajtos pizza. Apukád azt mondta, szereted. Kérsz egy szeletet?

Rory komolyan nézett rá nagy, sötétbarna szemével, melyet egyértelműen az apjától örökölt. Közben Gene behozta a bőröndöket, becsukta a bejárati ajtót, aztán csatlakozott hozzájuk. Leült a fia mellé, és összeborzolta a haját.

– Melyik az enyém? Gyerünk, öcskös, edd a pizzádat! Szerintem már félig éhen haltál.

Cordelia a vízforralóhoz ment.

– Kér egy kávét vagy teát?

– Nem, köszönöm – rázta meg a fejét Gene. – Én is csak vizet.

Most, hogy az apja is vele volt, Rory nem nézett olyan gyanakodva Cordeliára, és vett egy szelet pizzát.

– Hol van az ágyam?

Mivel észrevette Gene tanácstalan arcát, Cordelia közbelépett.

– Az emeleten fogsz aludni. Két vendégszoba van, választhatsz, hogy szeretnél-e külön szobát, vagy inkább apukáddal alszol.

De mi van, ha nincsenek előkészítve a szobák?

– Mindjárt jövök – mondta, és felsietett a lépcsőn.

Felkapcsolta az összes lámpát, és ellenőrizte a vendégszobákat. Megkönnyebbülve látta, hogy frissen van vetve az ágy, és a fürdőszobában is egy halom puha fehér törölköző, szappan, sampon és fogkrém várja a vendégeket. A kisebbik szoba ágyán egy plüssmackó ült.

Mikor visszatért a földszintre, Gene épp felvette az alvó fiát.

– Ki van purcanva, ugye?

Gene bólintott.

– Minden rendben odafent?

– Igen. Csak megijedtem, hogy Frank elfelejtett szólni a házvezetőnőjének. De minden elő van készítve.

Gene követte az emeletre, és óvatosan lefektette Roryt a plüssmaci mellé. Aztán leült, megsimogatta a haját, és csak nézte őt. Cordelia kissé zavarba jött, mert úgy érezte, megzavarja a bizalmas együttlétüket.

– Mikor indulunk reggel az intézetbe? – kérdezte Gene.

Ha most bevallja neki, hogy többnyire reggel hattól este hétig az intézetben van, a férfi még furcsábbnak tartaná, mint amilyennek alighanem már amúgy is.

– Úgy nyolc körül szoktam bemenni. Nem bánná, ha valamivel hét után reggeliznénk?

– Nem, dehogy. Hétre készen leszünk.

Cordeliának hirtelen eszébe jutott valami.

– Rory mit szokott reggelizni?

Gene megvonta a vállát.

– Ami van. Müzli, gabonapehely, pirítós, tojás… Nem válogatós.

– Legjobb lesz, ha holnap ír bevásárlólistát a házvezetőnőnek. Attól tartok, alig van valami a házban, amit a gyerekek szeretnek.

Ahogy Gene ránézett, Cordelia látta az árnyékokat a szeme alatt. Nyilván éppolyan fáradt volt, mint Rory.

Ezernyi kérdés kavargott a fejében. Hol van Rory anyja? Gene miért nem említette?

Arcán háromnapos borosta sötétlett, s ahogy Rory fölé hajolt, hogy jóéjt-puszit adjon neki, Cordelia figyelmét nem kerülte el, hogy kidomborodnak az izmai a pólója alatt.

Bizsergést érzett, és elpirult. Nem szokott ilyesmit észrevenni. Persze nem volt vak, és akadt már néhány kapcsolata, de nem tartozott azok közé a nők közé, akik folyton az alkalmat keresik, és mélyen a férfiak szemébe néznek.

Eltökélten elfordította a tekintetét. Tényleg gyerekesen viselkedik!

Lement a konyhába, és elővett egy kötegnyi iratot a táskájából.

Munka…

Ha dolgozik, nincs veszélyben.

Rory békésen aludt, miközben Gene még sokáig forgolódott az ágyban. Mindig kellett neki néhány nap, hogy megszokja az új környezetet. És az a tény, hogy folyton erre a vörösesbarna hajú és feltűnően zöld szemű nőre kellett gondolnia, nem igazán javított az alvása minőségén.

Még mindig nem tudta, mit gondoljon róla. Ad neki még egy napot, aztán eldönti, hogy maradnak-e Helier professzor házában, vagy sem.

Ébredés után Rory kicsattanóan eleven volt; felvette élénkzöld rövidnadrágját és kedvenc baseballpólóját, miközben Gene még zuhanyozott. Hogy komolyabb benyomást keltsen, Gene lemondott a cowboyszereléséről, és diszkrétebb ruhát öltött.

Amikor beléptek a konyhába, Cordelia épp reggelit készített. A kávéfőző bekapcsolva, a kenyérpirítóból frissen pirított kenyér illata szállt. Az asztalon egy üveg tej, meg vaj, lekvár és méz.

Cordelia mosolyogva üdvözölte őket.

– Jó reggelt! Jól aludtál, Rory?

A gyerek, mintha megfeledkezett volna róla, hogy csak tegnap este találkozott vele, vidáman köszöntötte, és felmászott egy székre.

Cordelia feltűzve viselte a haját, és térd fölöttig érő piros ruha volt rajta. Rory döbbenten bámulta élénkvörös baseballcipőjét.

– Tudom, furán néz ki – nevetett Cordelia. – De pár éve komoly baj volt a lábammal, és azóta sokszor veszek fel kényelmes cipőt.

– Mi baj volt a lábaddal? – kérdezte Rory.

Cordelia megrántotta a vállát.

– Régen balettoztam, és ott mindig lábujjhegyen kellett járni. Ha nagyon fiatal vagy, és sokat balettozol, elnyomorodik a lábujjad. – Elfintorodott. – Szóval elég csúnya. De legalább van mentségem, hogy a kedvenc baseballcipőmet hordjam.

Gene elmosolyodott. Cordelia sokkal nyugodtabbnak és megközelíthetőbbnek tűnt, mint tegnap.

Rory figyelmesen tanulmányozta a cipőt.

– Szerintem szép a cipőd – jelentette ki, és szemrehányóan az apjára nézett. Gene elvigyorodott; pontosan tudta, mi következik. – Én is akartam piros baseballcipőt, de apu nem vett.

Cordelia kivette a kenyeret a pirítóból, tányérra tette, és cinkos pillantást vetett Roryra.

– Tényleg? Az nagy kár. De miért nem?

– Mert már van neki egy kék és egy zöld – felelte Gene, miközben lekvárt kent a fia pirítósára.

– Tényleg? – kérdezte Cordelia, és az asztal alá hajolt, hogy megnézze Rory cipőjét. – De ez nem baseballcipő.

Rory huncutul vigyorgott.

– Nem. A futócipőmet vettem fel. Lehet, hogy gyorsan kell futnom.

– Miért kell gyorsan futnod? – kérdezte Gene csodálkozva.

A gyerek beleharapott a pirítósába, tűnődve rágta egy darabig, és csak aztán válaszolt.

– Hát… lehet, hogy lesznek ott… lányok.

Cordelia félrenyelt, és hevesen köhögött. Gene kedvtelve figyelte.

– Jól van?

Cordelia felugrott, és ivott egy pohár vizet.

– Igen, persze. – Fejcsóválva nézett Roryra. – Nem számítottam erre a válaszra.

Gene a fiára nézett, és kedvesen összekócolta a haját.

– Ne, apu! – tiltakozott Rory.

– Minden lány aranyosnak találja a szőke haja miatt – mosolygott Gene.

– Nem vagyok aranyos! Már négyéves vagyok! – kiáltotta Rory.

Cordelia visszaült.

– Szerintem négyévesnek lenni aranyos dolog.

– Ne már! – nyögte a gyerek.

Gene odahajolt a fiához, és belesúgta a fülébe:

– Vigyázz, lehet, hogy ő is olyan lány, aki meg akar csókolni.

Rory összerezzent a rémülettől, mire Cordelia hangosan felnevetett.

Miután végeztek a reggelivel, Gene felírt néhány dolgot a bevásárlólistára.

– Írd fel a piros almát – követelte Rory. – És az ananászt.

– Oké. – Gene a magasba emelte és megpörgette Roryt. – Mehet?

Rory kinyújtotta felé az öklét, Gene pedig odacsapta a sajátját. Igazi apa-fia gesztus volt.

Cordelia kissé zavartba jött, de elmosolyodott.

– Hát akkor rajta, fiúk!

Az utóbbi héten Cordelia mindennap komótosan reggelizett Frankkal. Ez a mai reggel teljesen más volt. És ettől furcsán érezte magát.

Abban a korban járt, amikor már szinte minden barátjának volt gyereke. Ezt néha nehezen viselte, és igyekezett keveset foglalkozni a gyerekekkel. Így hát a közös reggeli Roryval új élmény volt számára, s bár szokatlan, mégis élvezte – és ezen meglepődött.

Aztán elhajtottak az intézetbe. Az épületegyüttes szintén a városon kívül volt. Több mint háromszázan dolgoztak itt – orvosok, ápolók, tudósok és az adminisztrációs személyzet. Még egy kis üzemi óvoda is volt.

Helen, az óvodavezető kedvesen fogadta őket.

– De jó, hogy itt vannak! Helier professzor már jelezte, hogy érkezni fognak. A fia egy hónapig marad, ugye?

Gene bólintott.

– Igen, annyi időre szól a szerződésem.

Közben Rory már el is indult a szomszédos játszószoba felé, és csatlakozott egy vele egykorú csoporthoz. Helen kitöltetett Gene-nel néhány űrlapot, aztán készen is voltak. Az ajtóból látták, hogy Rory vidáman beszélget franciául a többi gyerekkel.

Gene nem tudta levenni a szemét a fiúról. Cordelia gyengéden megérintette a vállát.

– Minden rendben?

A férfi végre felé fordult, és idegesen nevetett.

– Persze. Mindig jól tudott alkalmazkodni, de azért aggódom egy kicsit.

– Soha nincs az anyjánál?

Gene sötét pillantását látva Cordelia máris visszaszívta volna a kérdést. Attól, hogy a férfi nem válaszol, szörnyen kényelmetlenül érezte magát. Ha Gene be akar illeszkedni az itteni csapatba, le kell vetkőznie ezt a barátságtalan modort.

Szótlanul bevezette Gene-t a fényárban úszó előcsarnokba, amelyből az épület mind a négy szintjére el lehetett jutni.

– Nohát, dr. DuBois, isten hozta a Reuben Intézetben! Akkor most mindent megmutatok magának.

A fenébe, gondolta Gene. Miért viselkedett ilyen bénán? Válaszolhatott volna Cordeliának. Tisztára nevetséges!

Gyakran feltették neki ezt a kérdést, és megvolt rá a rövid, hihető válasza, most mégis lefagyott. Mitől akadt a torkán a szó? Cordelia nagy, elbűvölő zöld szemétől? Vagy fényes barna hajától, mely tökéletesen illett vörös ruhájához? Vagy nőies domborulataitól, melyeket a ruha szépen kiemelt? Vagy a kedves szeplőitől?

Bármi is volt az oka, nem tagadhatta, hogy ez a nő nyugtalanító hatással van rá.

Fáradt – igen, ez lehet az oka. Még nem heverte ki az időzónaváltást, ezért viselkedett gyerekesen. Elszántan Cordelia szavaira koncentrált, és érdeklődve nézett körül.

Bár látott fényképeket a Reuben Intézetről, erre nem volt felkészülve. Már az épület hátsó részéhez értek, ahol az egész homlokzat üvegből volt, és lélegzetelállító kilátást nyújtott a közeli Alpokra. Egy képeslap sem lehetett volna idillibb.

Cordelia észrevette, hogy a férfi mennyire le van nyűgözve, és egyetértően bólintott.

– Elképesztő, ugye? Mikor ki vagyok merülve, mindig idejövök, hogy emlékeztessem magam, mekkora kiváltság itt dolgozni.

Gene percekre elmerült a panorámában, amely megnyugtatóan hatott rá. Az elmúlt napok és hetek mozgalmasak és fárasztóak voltak, de most úgy érezte, minden stressz kimegy belőle.

– Nem lehet megunni – mondta halkan Cordelia. – Mindennap újra és újra ámulatba ejti az embert. És engem arra emlékeztet, hogy minden nap ezernyi új lehetőséget tartogat.

Gene nem tudta tovább féken tartani a kíváncsiságát.

– Azt mondta, hogy maga Helier professzor helyettese. Megkérdezhetem, mi a szakmai háttere?

Cordelia derűsen nézett rá.

– Ez most egy állásinterjú?

– Lehet – vont vállat Gene.

Cordelia elgondolkodva bólintott.

– Oké. De csak ha én is kikérdezhetem magát. Megegyeztünk?

– Megegyeztünk – nyújtotta a kezét Gene.

Folytatták a bejárást, és Gene-nek nagyon össze kellett szednie magát, hogy ne bámulja Cordelia lábát, mikor a lány előtte ment felfelé a lépcsőn. Vagy a ringó csípőjét. Vagy a…

– Orvos vagyok – szakította meg gondolatait Cordelia. – Angliában végeztem a rezidensképzést.

– Feltételezem, belgyógyászatot, kardiológia szakiránnyal.

– Persze – bólintott a lány. – És maga?

– Ugyanazt.

Cordelia habozott egy pillanatig.

– Mindig is érdekelt a kardiológia. – Hangsúlyozott közömbösséggel hozzátette: – Családi okból. Ezért lettem kutató. – Megint habozott, amiből a férfi kitalálta, hogy nem mondott el mindent.

Az emeletre érve Cordelia egy oldalsó szárnyba vezette.

– Itt vannak a zebrahal-laboratóriumok. Ez az én birodalmam, ahol elmerülök ezeknek rendkívüli lényeknek a csodálatos világában. Bárcsak mi, emberek is rendelkeznénk hasonló regenerációs képességekkel!

A laborban minden steril és fehér volt. Több helyiséget egy világos folyosó kötött össze, melynek közepén több köbméteres, hatalmas akvárium állt.

– Annyi mindenre megtanítanak minket – folytatta Cordelia. – És reményt adnak. Ezért találta ki Helier professzor, hogy érdemes a labor közepére tenni őket. Ezt az akváriumot külön nekik készíttette.

Cordeliának megszólalt telefonja. Elolvasta az üzenetet; holtsápadt lett az arca, és a szeme könnyes.

– Mi történt? – kérdezte Gene.

– A professzor nővérének gyógyíthatatlan rákja van. Ő az egyetlen rokona. Úgyhogy most ott marad mellette.

Gene nem tudta leplezni a csalódottságát. Azért jött ide, hogy a professzorral dolgozzon, és tanuljon tőle.