A fordítás alapját képező kiadás:

Jodi Taylor

What Could Possibly Go Wrong?

Accent Press, 2015

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Burger István

Zoe Foster grafikájának felhasználásával

ISBN 978-963-9866-14-0

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2015 by Jodi Taylor

© Hungarian translation 2021, Szente Mihály

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

DRAMATIS HOGYISMONDJÁK

Dr. Edward Bairstow – A St. Mary Történettudományi Kutatóintézet igazgatója

Mrs. Partridge – Kleió, Zeusz lánya, a történetírás múzsája, dr. Bairstow titkárnője

MÚLTJÁRÓ RÉSZLEG

Dr. Tim Peterson – a részleg vezetője

Mr. Clerk – múltjáró

Miss Paula Prentiss – múltjáró

Mr. Tom Bashford – nemrégiben megmentett múltjáró

Miss Elspeth Grey – szintén, de vonakodik visszatérni a melóhoz

Mr. Gareth Roberts – múltjáró

Mr. David Sands – múltjáró, és övé a világ legpocsékabb kop-kop vicceinek legnagyobb gyűjteménye

Miss Rosie Lee – a részlegvezető titkárnője

KIKÉPZŐ RÉSZLEG

Dr. Maxwell – a részleg vezetője, egyben Mrs. Leon Farrell is

Mr. Phil Atherton – a hallgatag

Mr. Laurence Hoyle – a titokzatos

Miss Constance Lingoss – a kezelhetetlen

Miss Elizabeth Sykes – a pszichó

Miss North – a tökéletes

Mrs. Shaw – a részlegvezető titkárnője

MŰSZAKI RÉSZLEG

Leon Farrell – a részleg vezetője, a Főnök

Mr. Dieter – a másik műszakis fejes

EGÉSZSÉGÜGYI RÉSZLEG

Dr. Helen Foster – nikotinhiányban szenved, és még a megszokottnál is könnyebben robban

Fortunata nővér – újonc nővérke

Diane Hunter nővér – Mr. Markham gyengéd érzelmeinek alanya

BIZTONSÁGI RÉSZLEG

Ian Guthrie őrnagy – a részleg vezetője

Mr. Markham – biztonsági őr, és a félkezes melltartó-kikapcsoló bajnokság folyó évi győztese

Mr. William Randall – biztonsági őr

Mr. Evans – biztonsági őr

Mr. Gallaccio – biztonsági őr

Mr. Cox – biztonsági őr

Mr. Keller – biztonsági őr

KUTATÁS ÉS FEJLESZTÉS

Andrew Rapson professzor – a K+F feje

Dr. Octavius Dowson – a Könyvtár vezetője

MÁSOK

Mrs. Theresa Mack – a konyha istennője

Mrs. Mavis Enderby – a Gardrób vezetője

Miss Polly Perkins – az Informatika vezetője

Dr. Kalinda Black – a St. Mary és a Thirsk Egyetem összekötője

Vortigern – agorafóbiás konyhai macska, és nem óhajt részt venni egy létfontosságú történelmi kutatásban

AZ IDŐRENDŐRSÉG

Matthew Ellis százados – keresi a bajt, és úgy dönt, inkább mégsem találja meg

TÖRTÉNELMI ALAKOK

Hérodotosz – a történetírás atyja, a hazugságok atyja, és egy utolsó gazember

Jeanne d’Arc – hát, elég rossz napja van

Plantagenet Richárd – Dick, az ürülék

Tudor Henrik – a férfi, aki alighanem képes meginni a saját fürdővizét

Különféle egyiptomi sírépítők, Neander-völgyiek, Homo sapiensek, mamutok, Rouen polgárai, Bristol teljes lakossága, amint az utcán ünnepel, különböző középkori hadseregek, valamint pár, a közelben elhaladó politikus.

Prológus

AZT HISZEM, én vagyok a bolygó legkiváltságosabb embere.

Azt csinálni, amit én – oda menni, ahová én megyek, azt látni, amit én látok –, egy csodálatos, egyedülálló kiváltság, bár soha nem szabad teljesen biztosra venni.

Ugyanakkor, a csodás kiváltságok nagy felelősséggel is járnak. A szerződésünkben persze egy büdös szó nem esik erről, de így is teljesen egyértelmű. Ha bármi baj történik, a felelősség ránk hárul. Csakis miránk. Tisztában vagyunk vele. Tudjuk, ez az egyedüli oka annak, hogy a történelem engedi, hogy azt csináljuk, amit csinálunk.

És ha nem teszünk lépéseket, ha nem hozzuk rendbe azokat a dolgokat, amiket elszúrunk, akkor a történelem teszi meg. És úgy, hogy közben valószínűleg kinyír minket.

Így aztán, amikor a múltjáró egy fegyveres fanatikust üldöz, aki feltette magában, hogy megváltoztatja a történelem folyását, édesmindegy, hogy a dolgok rendbehozatala közben esetleg az életünkkel fizetünk, mert ha nem sikerül, azért úgyis az életünkkel fizetünk.

1

MEREDTEN BÁMULTAM dr. Bairstow-t, és azt nyöszörögtem:

– Elnézést, uram, elmondaná még egyszer?

Ez kicsit necces volt, ő ugyanis nem szereti ismételni magát. Elvárja tőlünk, hogy elsőre felfogjuk a dolgokat.

– Melyik rész nem volt világos, dr. Maxwell? – kérdezte higgadtan, de kissé ridegen.

Vettem egy mély lélegzetet, és azt feleltem:

– Az, amit az amerikairól mondott, uram.

– Valóban? Szentül hittem, hogy teljesen tisztán és érthetően fejeztem ki magamat.

– Úgy is volt, uram. Nem az ön szavai, hanem inkább a koncepció az, ami elsőre nem jött át.

– Öt újoncot kap tőlem, dr. Maxwell. Mint a Kiképző Részleg vezetőjétől, több lelkesedést vártam öntől. Hogy a hálát már ne is hozzam szóba...

– Mint azt bizonyára ön is tudja, uram, a lelkesedés és a hála nálam alapállapot. A meglepődés az, amivel jelenleg birkózom.

– És én nem kételkedem abban, hogy mindjárt diadalt arat.

Sóhajtottam egyet, és kijelentettem:

– Diadal aratva, uram.

– Szóval öt újoncot kap, két férfit és három nőt.

– Kiváló, uram!

– És egyikük Amerikából érkezett.

– Tehát, egy... amerikai, uram?

– Normális esetben a válasz az lenne, hogy igen. Ahogyan arra ön tévedhetetlen pontossággal rámutatott, egy Amerikából érkező személy rendszerint amerikai. De ebben az esetben – nem.

– Ezek szerint nem amerikai, uram?

Dr. Bairstow mosolygott. Gyanítottam, hogy fel akar húzni, és bár hiszek abban, hogy a felső vezetőknek meg kell ragadniuk minden lehetőséget arra, hogy megmutassák a komolytalan oldalukat, annak nem az újonnan kinevezett vezető kiképző kárára kellene történnie.

– Esetleg – mondtam nagy ravaszul –, ha olyan személyről beszélünk, akinek új ez az ország, talán hasznos lenne, ha az illető hölgy eltöltene némi időt a Thirsk Egyetemen, hogy akklimatizálódjon.

Mintha a St. Mary az Andok egyik csúcsán terpeszkedett volna.

– Valójában, dr. Maxwell, az illető nem hölgy, hanem úr.

– Nos, uram, az nem biztos, hogy jó nekünk. Több nőre van szükségünk. A Múltjáró Részleg már így is eléggé kiegyensúlyozatlan.

– Végre-valahára egyetértünk valamiben... Mint azt ön is tudja, mindig is fenntartom azt a nézetet, mely szerint, ha két fél észszerűen és átgondoltan megvitatja a nehézségeit, bizonyosan megtalálja a közös nevezőt.

Ez lélegzetelállító álszentség volt egy olyan valakitől, akinek vezetési stílusa évekkel korábban átlépte az „autokrata” szintet, és már a „zsarnoki” előhegységében járt. Nem csoda, hogy átmenetileg megnémultam, és mialatt próbáltam összeszedni magamat, dr. Bairstow továbblépett, hogy teljes legyen a győzelme.

– Bevallom, dr. Maxwell, a legkevésbé sem értem, miért döbbent meg ennyire.

– Nos, a határok már egy ideje zárva vannak, uram. Az illető úr hogyan jutott ki?

– A kanadai korridoron, tudomásom szerint.

Ettől rövid időre megint befogtam a számat. A kanadai korridoron való utazás nem sokban hasonlított a parkban tett, kellemes sétához.

De nem adtam fel.

– És ez az illető érteni fog minket? Azok odaát egy másik nyelvet beszélnek. Azt hallotta már, hogy a plough, vagyis eke szót ők plow-nak írják?

– Osztozom az elszörnyedésében – közölte aprókat bólogatva –, de mivel erősem kétlem, hogy a Múltjáró Részleg bármelyik munkatársa képes lenne helyesen leírni ezt a szót, nem érzem úgy, hogy ez áthatolhatatlan akadálya lenne annak, hogy ez az illető befogadást nyerjen a St. Marybe.

– És valószínűleg úgy hívják azt az alakot, hogy III. Otis P. Hackensacker. Vagy Zsákos Kiszerelésű Fűszeres Tea. Vagy valami ilyesmi.

Dr. Bairstow úgy tett, mintha belenézne a jegyzeteibe, majd kimérten közölte:

– Nem, dr. Maxwell, az illető úr a Laurence Hoyle nevet adta meg.

– Miféle név ez egy amerikainak?

– Azt hiszem, ezen már túl vagyunk, dr. Maxwell. Az úr nem amerikai.

– De ön azt mondta...

– Nem mondtam semmi ilyesmit. Mr. Hoyle brit, aki csapdába esett odaát, amikor lezárták a határokat. A jelekből ítélve az életének utóbbi két évét annak szentelte, hogy visszatérjen ebbe az országba.

Kétkedve pislogtam rá, és azt kérdeztem:

– És mégis, mit keresett ott? Kémkedett? És miért akarna ide jönni, a St. Marybe? Komolyan mondom, uram, ez az ügy felettébb gyanús. És bosszantó.

– Különös, hogy így látja, dr. Maxwell. Kötve hiszem, hogy Mr. Hoyle kizárólag azért csempészte ki magát Amerikából, kúszott végig a kanadai korridoron, utazott át az Atlanti-óceánon, és stoppolta át az egész országot, hogy magát bosszantsa.

– Hát akkor, kit akar bosszantani?

Ezt a kérdésemet hosszas csend követte, majd dr. Bairstow választ adott:

– Egy olyan intézményben, amely máris magába foglalja önt, dr. Maxwell, további bosszantó tényezők beszerzése felesleges lenne.

Minden különösebb erőfeszítés nélkül kirántotta a szőnyeget a lábam alól. De azért én még egyszer, hősiesen bepróbálkoztam:

– Azt tudjuk, uram, hogy eredetileg miért utazott Amerikába ez az illető?

– Nem titok. Bizonyos kutatásokra vállalkozott, és amikor lezárultak a határok, az események elsodorták. És ettől félig-meddig máris tagja lett a Múltjáró Részlegnek, gondolom, egyetért ezzel.

Erre már félkábán bólogattam. Dr. Bairstow szépen elintézett.

– Öt újoncot kap, dr. Maxwell, tíz nap múlva érkeznek. Ennyi idő elég lesz önnek a felkészülésre?

Elővettem egy adattáblát, bekapcsoltam, és kijelentettem:

– A kiképzés ütemterve máris teljes, uram.

– Megtenné, hogy beavat a részletekbe?

– Ahogyan ön is láthatja, uram, arra fogunk összpontosítani, hogy minél hamarabb kivigyük terepre az újoncokat.

– Remélem, nem túl hamar...

– Szó sincs róla, uram. Először, természetesen, megkapják az alapkiképzést. Elmélet és gyakorlat. Erőnléti edzésekkel formába hozzuk őket, önvédelmet tanulnak, elsősegélynyújtást, szabadban való túlélést, minden szokásos izét. Ugyanakkor, nem várnánk addig, amíg átverekszik magukat az elméleten, a gyakorlókompokban történő oktatásokon, valamint a végeérhetetlen szimulációk során. Azt javaslom, hogy már a felkészülés korai szakaszában hajtsunk végre velük több kisebb ugrást. Ezek célirányosak lesznek. Például, az elsővel a Királyok völgyébe megyünk, ahol a feltérképező és megfigyelő képességeket fejlesztjük. A harmadik során Thurioit keressük fel, ahol a kortársakkal való interakciót gyakorolnánk, és így tovább. Nyilvánvalóan egyeztetnem kell majd dr. Petersonnal, mert a menetrend a kompok elérhetőségétől is függ majd, és a Múltjáró Részleg igényei prioritást kapnak, de ezzel az új eljárással több hónapot lefaraghatunk a kiképzés idejéből.

Dr. Bairstow elgondolkodva nézett rám, és azt kérdezte:

– Ezek az ugrások, főleg az első néhány, természetesen erős és szigorú felügyelettel zajlanak le, ugye?

– Ó, hogyne, uram! Vagy múltjárók, vagy biztonságiak, vagy múltjárók és biztonságiak kísérik majd az újoncokat. És jómagam vagy a Múltjárók Részleg munkatársai személyesen jelen lesznek minden egyes ugrásnál.

– Lesz bizonyos kockázata annak, ha tapasztalatlan, vagy csak félig kiképzett embereket indítunk valós küldetésekre...

– Egyetértek, uram, de ez a dolog oda-vissza hat. Ha gond van valamelyik újoncunkkal, az jobb, ha a program elején kiderül, mint azután, hogy ráköltöttünk egy vagyont a felkészítésére. Vagy, ami még rosszabb, ha valaki összeomlik az első éles küldetés során, amikor mások élete függ tőle.

Egy darabig hallgatagon nézegette az adatoszlopot, majd megszólalt:

– Nos, rendben, dr. Maxwell. Jóváhagyom a tervet. Dolgozza ki teljes kiképzőprogrammá! Vonja be dr. Petersont is, természetesen! Vezető műveleti tisztként ő fogja biztosítani a hátteret. A biztonságról Mr. Markham gondoskodik.

Lelapítottam az adatoszlopot, és felnéztem dr. Bairstow-ra.

– Mi van Guthrie őrnaggyal, uram?

– Egy rövid ideig valószínűleg nem áll a rendelkezésünkre. Engedélyt kért, hogy a Thirsk Egyetemen tölthessen némi időt.

Rögtön eszembe jutott, hogy Elspeth Grey a Thirskön dolgozik. És hirtelen rájöttem, hogy már nagyon hosszú ideje van ott. Őt és a társát, Tom Bashfordot nemrég mentettük meg, miután tíz évre eltűntek, aztán néhány hónapra áthelyezték őket a Thirskre, hogy összekaphassák magukat. Bashford azóta visszatért, és hamar beilleszkedett. A jelek szerint gond nélkül megszokta ezt az új világot. De Elspeth Grey valamiért nem. És én nem tudtam hibáztatni ezért. Bashford félig eszméletlen volt a megpróbáltatásuk során. Azt sem tudta, mi történik a rondán lezúzott feje felett. Elspeth volt az, aki keményen küzdött, hogy mindketten életben maradjanak.

Közönyös pofát vágtam, amennyire csak tudtam.

– Igen, az őrnagy sosem megy szabadságra – mondtam nagy komolyan –, úgyhogy talán jót tesz neki egy kis változatosság.

– Lehetséges – felelte egykedvűen dr. Bairstow.

– Uram, javasolhatok valamit?

– Természetesen.

– Nemrégiben arra kért, válasszak ki valakit, aki képviselni fog minket a Belverde-barlangokat célzó expedíció során.

– A Botticelli-festmények? – kérdezte rám pillantva.

Összefontam az ujjaimat, hogy szerencsém legyen, és azt feleltem:

– Ha még ott vannak...

Dr. Bairstow elmosolyodott, és kijelentette:

– Azt gondolom, ha megtalálták volna őket, mostanra az egész világ tudna róluk.

– Ez igaz. A lényeg, uram, hogy mit szólna hozzá, ha Miss Greyt javasolnám? Jó lépcsőfok lenne számára, mielőtt visszatérne ide, és folytatná a régi munkáját. Ez talán lehetőséget adna neki, hogy visszanyerje az önbizalmát.

Láttam rajta, hogy megfontolja a felvetést, majd azt felelte:

– Jól tudom, hogy eddig Mr. Sandset akarta javasolni?

Honnan a fenéből tudott ezekről a dolgokról? Igen, azt latolgattam, hogy David Sandset küldöm, de nem emlékeztem rá, hogy beszéltem erről valakinek.

Dr. Bairstow halvány mosolyra húzta a száját, és folytatta:

– Miss Prentiss és Mr. Bashford a kérdéses időben a 11. században lesznek, Coventryben. Mr. Clerk és Mr. Roberts a Riveaux-küldetés tervezésén dolgoznak, így egyetlen múltjáró nincs beosztva sehova, mégpedig Mr. Sands. Nos, dr. Maxwell, be kell látnunk, hogy nem vagyok mindenható.

– Igazán sajnálatos, uram. Megint porrá zúzódott egy illúzióm.

– Úgy, mint tudomásom szerint az a nagy ablak a K+F részlegen. Számíthatok egy jelentésre a Múltjáró Részleg legutóbbi katasztrófájáról a nagyon közeli jövőben?

Annak az embernek a magabiztosságával válaszoltam, akit immár nem terhelt a Múltjáró Részleg vezetésének felelőssége:

– Jelentéktelen epizód, uram. Dr. Dowson és Rapson professzor már régóta vitatkoztak a forgatónyomaték versus feszülés kérdésén, és ennek köszönhetően történt.

– És miféle eredményre jutottak?

– Az még nem dőlt el. Ezúttal az irány ellenőrzésével kapcsolatos tévedés miatt szálltak el. A szó szoros értelmében, mondhatni. Ugyanakkor, dr. Peterson utasításainak megfelelően, a további kísérleteket a szabadban fogják lefolytatni.

– Módfelett bölcs elgondolás. És mondja, dr. Maxwell, ön hogy érzi magát az új pozíciójában?

– Tökéletesen jól, uram, köszönöm. Dr. Peterson és jómagam mindig kiválóan együttműködtünk.

– Nem egészen erre gondoltam. Hanem az új státuszára.

– Tessék? – kérdeztem pislogva.

– Farrell főnök?

– Ó...

Ó. Hát igen. Leon Farrell. A Műszaki Részleg vezetője. A... férjem.

Igen, a férjem. Mert hogy férjhez mentem. Leonhoz, úgy értem. Ezzel továbbra is voltak nehézségeim. Nem a házassággal, nem úgy értem. Hanem úgy, hogy... mit tudom én! Kezdd újra, Maxwell!

Tehát, Leon és én összeházasodtunk. Valaha egyikünk sem hitte volna, hogy ez fog történni, és átkozottul biztosra veszem, hogy mások sem, de aztán hipp-hopp, valahogy megtörtént. Egy csodálatos, csillagfényes estén, barátokkal körülvéve összeházasodtunk. Elsurrantunk, amikor senki sem figyelt, beleautóztunk a varázslatos éjszakába, és öt perccel később már a rendőrség munkáját segítettük azzal, hogy válaszoltunk a nekünk szegezett kérdésekre. Egy fa is érintett volt az ügyben. Nekem és Leonnak többször akadtak már érdekes eseteink, amelyekben egy-egy fa is érintett volt. A jelekből ítélve az egész történet azóta a St. Mary legendájává nemesült, és bizonyos kellemetlen alakok azóta is undok poénokat pufogtattak a kárunkra.

– Minden rendben van, uram, köszönöm az érdeklődését – feleltem megkönnyebbülten.

És tényleg így volt. Java részben. Néha sor került ööö... vitákra, amelyek óhatatlanul megtörténnek, amikor két ember, akik addig egyedül éltek, hirtelen összeköltöznek, de ezeken könnyen túllendültünk. Az új munkámnak köszönhetően nem találkoztam olyan gyakran Leonnal, mint akkor, amikor még a Múltjáró Részleget vezettem. Általában kilenctől ötig dolgoztam. Leon reggelente készített nekem egy bögre teát, amikor elment, és sokszor csak vacsoránál láttuk egymást. Ráadásul, dr. Bairstow azt kérte tőlünk, hogy amennyiben lehetséges, ne vegyünk részt mindketten ugyanazon a küldetésen, ami teljesen észszerű kérés volt, így aztán lassan és szelíden haladtunk előre, és mindeddig a házasság egyáltalán nem bizonyult olyan rossznak, mint amilyennek gondoltam. Na persze, idővel még változhattak a dolgok.

* * *

Felvettem a személyi aktákat Mrs. Partridge-nél, a Nagyfőnök titkárnőjénél, és alaposan áttanulmányoztam valamennyit. Ezúttal is előfordultak a szokásos eltérések az újoncok által szolgáltatott információk, valamint azon adatok között, amiket Guthrie őrnagy kerített elő a jelöltek hátterének ellenőrzése során. Azok a dolgok, amiket az emberek nem említenek meg, mindig sokkal érdekesebbek azoknál, amiket igen. Ugyanakkor, legalábbis papíron, valamennyien viszonylag normálisnak tűntek. Még a nem-amerikai is.

Öt embert kaptunk – ábécésorrendben – Mr. Athertont, Mr. Hoyle-t, Miss Lingosst, Miss North-t és Miss Sykest. Valamennyien egyedülállók – mi több, ha jobban belegondoltam, én voltam az egyetlen házas St. Mary-s a környéken. És persze Leon. Atherton, a legidősebb rövid ideig házasságban élt. Nagyon rövid ideig. A nő elhagyta, ő pedig a bankos melóját hagyta ott, és visszatért első szerelméhez, a történelemhez. A Thirskön keresztül érkezett hozzánk.

A nem-amerikai, Laurence Hoyle még csak a húszas éveinek közepén járt, de idősebbnek nézett ki. Valahányszor megnéztem a fényképét, emlékeztetett valakire, de hogy kire, arra nem tudtam rájönni. A keskeny arcú, hosszú orrú, széles szájú fickó mélyen ülő, sötét szeme nem árult el semmit. A humorérzék jeleit keresve fürkésztem a vonásait, és egyet sem találtam. Ha a képe alapján tippelnem kellett volna, hogy mi a foglalkozása, azt mondtam volna rá, hogy szerzetes. Vagy fanatikus. És valahogy törékenynek vagy sebezhetőnek látszott. Gyanítottam, hogy talán súlyos betegségen esett át gyerekkorában. Ő volt a másik, aki a Thirsk irányából közeledett felénk. Mi több, az összekötőnk, Kalinda Black javasolta. Ennek ellenére viszonylag ártalmatlannak látszott.

Miss Lingoss más sokkal kevésbé.

– Hűha! – rikkantott Peterson, aki, mintegy varázsütésre, felbukkant mellettem, és megnézte a dosszié borítójának belsején díszelgő fényképet. – Elég feltűnő jelenség!

Elkomorulva bólogattam; igaza volt. A múltjárókról, akárcsak a könyvtárosokról balszerencsés kép él sokak fejében. Azt képzelik róluk, hogy csendes, szürke egérkék vagyunk, akik kibolyhosodott szoknyát és vastag harisnyát hordanak, míg a szemüvegük láncon lóg a nyakukban – és ezek még csak a lököttek.

Miss Lingoss magas taréjba fésülte fel sűrű, fekete haját, ami vagy hat hüvelykkel megnövelte a magasságát. A képen rövid, feszes bőrtopot viselt, valamint még rövidebb, még feszesebb bőrszoknyát. A harisnyáján lyukak tátongtak, vaskos bakancsát nem fűzte be. Viszont, igen, lehetségesnek tartottam, hogy múltjárónak való, mert a nyakában vaskos láncot viselt. Hogy mi célból, azt csak találgatni tudtam. Ne kérdezzék, hogyan nézett ki! Csak gyanítani lehetett, hogy rejtőzik egy arc a vastag festékréteg alatt. A kezét csípőre rakva, kihívó pózban állt a képen...

– Van másik neve is? – érdeklődött Peterson, a vállam felett átnézve.

– Ööö... – dünnyögtem, és rámutattam a papír legelső sorára.

– Hagyd, nem érdekes! Úgyis Punk csajnak fogják hívni... legalábbis a háta mögött – jelentette ki Peterson, és vigyorogva elhúzott.

És ha Miss Lingoss problémásnak tűnt, hát Miss North következett. Celia North jó családi környezetben nevelkedett, a legjobb iskolákat végezte el, nyilván nem kevés pénzért, de a szokásos, elkényeztetett gazdag kölyköktől eltérően messze felülmúlta mindenki várakozásait. A „tökéletes” szóval lehetett jellemezni mindenét. Tökéletes végzettség, tökéletes megjelenés, tökéletes élet. Az az érzésem támadt vele kapcsolatban, ahogy elég volt ránéznie valamire, és az máris az ölébe hullott. Hát, érdekesnek ígérkezett...

A végén jött az, akiről gyanítottam, hogy a legnagyobb bajkeverő lesz mind közül. Elizabeth Sykes volt a csapatban az édes kicsi lány. Az alacsony és vékony teremtés angyali mosollyal nézett rám a képről. Ismertem én ezt a tekintetet! Én is tudok ám így nézni! Annyira, hogy én szabadalmaztattam.

Sóhajtottam egyet. Ami papíron tökéletesen egyszerű eljárásnak tűnt, hirtelen sokkal bonyolultabbnak érződött most, hogy lettek igazi újoncaim.

A jó hír úgy szólt – szokás szerint –, hogy egyiküknek sincs gyereke vagy szoros családi köteléke. Ennek különösen örültem, mert ugyebár azt terveztem, hogy hamar kiviszem őket a terepre, és ha összeomlanak, akkor téglát kötünk a nyakukba, belevágjuk mindegyiket a tóba, és elővesszük a következő társaságot, amilyen gyorsan és csendesen csak lehetséges. Biztosra vettem, hogy dr. Bairstow is vonzónak találja majd ezt az eljárást, ami gyors, hatékony, továbbá minimális költséggel és hűhóval jár.

Azt gondoltam, hogy biztonságos lesz, sőt talán még unalmas is. A tökéletes módja annak, hogy eltöltsem azt az időt, ami alatt, orvosi előírásra, csakis könnyített szolgálatot láthattam el. Úgy számítottam, hogy én majd előadásokat tartok délelőttönként az újoncoknak, aztán átpasszolom őket Leonnak, aki megismerteti velük a kompokat, vagy Markhamnek, aki önvédelmet oktat majd nekik, vagy átzavarom mindegyiket a Könyvtárba, hogy kutassanak. Sokat kellett még tanulnom a tanításról, mert a valóság egyáltalán nem így festett.

Micsoda meglepetés...

2

ÉS ELJÖTT A NAGY NAP! Az ablaknál állva figyeltem őket, mialatt végigvonszolták magukat a behajtón, aztán a bejáratnál átestek a biztonsági ellenőrzésen, amit Mr. Strong, a gondnokunk hajtott végre kézi fémdetektorral. Ezt követően először felszerelkeztek, vagyis megkapták az újoncok szürke kezeslábasát, majd átterelték a csapatot a Gyengélkedőbe, ahol orvosi ellenőrzésen mentek át, megkapták a véradó-ütemtervüket, és beoltották őket a Föld bolygó összes kórokozója ellen, mert dr. Foster szereti egyszerre letudni az összes kínos dolgot.

Aztán ebédelni küldtem a csapatot, ezt követően pedig végigszenvedték dr. Bairstow állítólag „üdvözlő” monológjának minden borzalmát, végül pedig ott álltak a nagyteremben, elgondolkodva, izgatottan és kissé traumatizáltan. És engem vártak.

A tervem úgy szólt, hogy adok nekik egy kis időt, hadd szokják a légkört, és átérezzék, hová kerültek, majd beviszem őket a tanterembe, ahol előadom nekik a magam alaposan átgondolt „Üdvözlöm önöket a St. Maryben” kezdetű beszédét. Ugyanakkor, nem túlzás azt állítani, hogy attól a pillanattól kezdve, hogy beléptek a nagyterembe, odáig, hogy hónapokkal később a túlélők letették a záróvizsgát, nem sok minden történt a tervnek megfelelően.

Mi ugyebár St. Mary-sek vagyunk. Nem szoktunk ordítani. Bár hajlamosak vagyunk másokat ordításra késztetni. Így aztán, amikor Mr. Bashford nyüszítve elrohant mellettünk, nyomában egy őrjöngő csürhével, vagyis a St. Mary munkatársainak egy nagyobb csapatával, nyugodtan kijelenthetjük, hogy felfigyeltem.

– Olvad a lábam! Olvad a lábam! – üvöltötte Mr. Bashford futás közben.

Intettem az újoncoknak, hogy maradjanak ott, ahol vannak. Úgy gondoltam, minél hamarabb hozzászoknak az itteni állapotokhoz, annál jobb. Természetesen, fogalmam sem volt, hogy mi történik körülöttünk. Abból kiindulva, hogy kik vettek részt a szóban forgó üldözésben, bármiről szó lehetett, egy középkori kínzóeszköz kipróbálásától kezdve az Óz, a nagy varázsló híres jelenetének felelevenítéséig.

Mint már említettem, mi St. Mary-sek vagyunk. Ami a teljes megszólítást illeti: a Történettudományi Kutatóintézet munkatársai vagyunk, ami Rushford közelében, a St. Mary-apátságban működik. Valós időben vizsgáljuk a főbb történelmi eseményeket. Igen, időutazás. Ahogyan azt hamarosan a gondjaimra bízott ártatlanok is megtapasztalták.

Köhécseltem párat, hogy felhívjam magamra a figyelmüket.

Csak az időmet vesztegettem. Mielőtt bármit mondhattam volna, dr. Dowson kirobbant a Könyvtárból, a háta mögött a saját embereivel, akik mind égtek a vágytól, hogy rész vegyenek az eseményben, és persze tovább növelték a zűrzavart. Dr. Dowson a lábát jól megvetve megállt az ugrándozó Bashford előtt, és ráförmedt:

– Mi folyik itt? Mit művelt már megint az a vén bolond?

Rapson professzorról beszélt. A professzor és dr. Dowson régi ellenségek. Vagy régi barátok. Akármi az igazság, mérhetetlen élvezetüket lelik egymás dühítésében.

– Ég a lábam! Áááááá! – ordította Mr. Bashford, valószínűleg attól az érzésétől vezérelve, hogy nem figyelnek eléggé a kínjaira.

A következő pillanatban Mr. Clerk egy gyönyörűen kivitelezett vetődéssel a padlóra vitte, míg a vele tökéletes szinkronban dolgozó Prentiss a hátára fordította, és ráült a mellkasára. Engem meg átjárt a büszkeség kellemesen melengető érzése. Nekünk, múltjáróknak nem sűrűn sikerül elérnünk az együttműködésnek ezt a kiemelkedően magas szintjét. Roberts és Sands lerántották Bashford lábáról a csizmát. Mrs. Mack és a csapata futva érkezett a konyha felől, jégtömlőkkel felszerelkezve.

Rapson professzor előkerítette a szemüvegét, a kezébe vette a csizmákat, és mindkettőt tüzetes vizsgálatnak vetette alá, közben a látszat szerint meg sem hallotta Bashford átkait, aki immár térdig jégbe zárva feküdt a padlón, és fennállt a veszély, hogy fagysérüléseket szenved.

Dr. Dowson, mint az gyakran megesett vele, magánkívül volt.

– Mi a pokol folyik itt? Andrew, szeretném emlékeztetni, már megint, hogy ez itt egy oktatási célú intézmény, és mint ilyen...

Nem mondhatta tovább, mert Bashford közbeszólt:

– Lehet, hogy az én hibám, uram. Azt hiszem, túlmelegítettem a csizmát.

– Én megmondtam, édes fiam – felelte Rapson professzor aggodalmas képet vágva –, ahány stone-t nyom, annyiszor tíz másodperc.

– Stone? Fontot mondott!

– Tényleg? – dünnyögte a professzor, és végre megkezdte a visszaereszkedést a Rapson bolygóra. – Te jóságos ég! Mi ütött belém?

– Viszont, tény, ami tény: működik!

– Mi működik? – tudakolta fennhangon Peterson, és átfurakodott a tömegen, ami mostanra nagyra nőtt, mert hát a St. Mary-sek már attól leállnak a melóval, ha valaki elejti a kalapját.

– Az őskorba tervezett expedícióhoz fejlesztik – válaszolta Miss Prentiss, aki továbbra is kényelmesen üldögélt Bashford mellkasán, és nem sietett felállni. – Fűtött csizma.

– Ó, az király!

A professzor sóhajtott egyet, és megszólalt:

– Igazából nem annyira, mert nagyon úgy tűnik, hogy gondok vannak vele. Sajnálatos módon, úgy látom, vissza kell térnem a tervezőasztalhoz, pedig be kell vallanom, eléggé büszke vagyok erre a találmányra. Hőcserélők, tudják...

Peterson átvette tőle az egyik csizmát, alaposan megvizsgálta, és azt kérdezte:

– Mint az emberi orrban, professzor?

– Igen, hasonló elven működik, bár ehhez a rendszerhez az emberi herét vettem alapul. Nyilván önnek is ismerős a pampiniform plexus neve, ami ugyebár lehűti és újramelegíti a vért, hogy biztosítsa az optimális hőmérsékletet a sperma... á, ezt most inkább hagyjuk!

Miss Prentiss sietve felpattant, és határozottan kijelentette:

– Nem vagyok hajlandó olyasmit viselni, aminek a terve Bashford golyóin alapul!

– Rosszabbul is járhatna – morogta Bashford méltatlankodó hanghordozással a padlószintről.

– Aszerint nem, ami a női vécé falára van írva a harmadik emeleten. És még egy ábra is látható azon a falon.

– Valóban? – érdeklődött Bashford sunyi képpel. – Beteríti az egészet?

– A java része elfér egy akkora területen, amennyit egy postabélyeg lefed.

Valaha én szenvedtem az efféle ügyekkel. Most viszont, mint vezető kiképző, megtehettem, hogy csak kényelmesen elhelyezkedem, és hagyom, hadd görcsöljenek mások.

Az újoncaim a közelben álltak – a szájukat nyitva felejtették, és nagyokat pislogtak. Érdekes volt megfigyelni a reakciójukat. Hoyle, North és Atherton szépen megrökönyödtek. Különösen Hoyle. Alighanem a tanulás szent csarnokaira számított, és az élmény eléggé megrázta. Lingoss valahogyan megszerezte az egyik csizmát, és közvetlen közelről tanulmányozta a talpát. Sykes maga volt a gonoszkodó bajkeverő csillogó szemű mintaképe. Megjegyeztem magamnak, hogy szemmel kell tartanom őt.

Eltereltem őket a mind hangosabban vitatkozó kollégáktól, és bevezettem a csapatot a tanterembe.

Egy mondás szerint a tanárnak egy teljes év kell, hogy felmérje az osztályát. És azt is mondják, hogy az osztálynak egy teljes perc kell, hogy felmérje a tanárát. Eltűnődtem azon, mit látnak, amikor rám néznek. Egy alacsony, vörös hajú múltjárót, aki kék kezeslábast visel, és bottal jár. (Akkor már nem szorultam rá annyira, de megtartottam, mert úgy éreztem, némi tekintélyt kölcsönöz. És hogy legyen mit suhogtatnom, ha szép szóval nem tudom fenntartani a rendet a tanteremben.) A nevem Maxwell. Régebben én voltam a vezető múltjáról, de aztán meg kellett szereltetnem a térdemet. Pontosabban, részlegesen kipótolták, úgyhogy most kímélnem kell, ezért vagyok belső munkára vezényelve. Jelenleg Tim Peterson vezeti a Múltjáró Részleget. Amihez ezúton is sok sikert kívánok neki!

Na szóval, betereltem őket a terembe, felléptem a katedrára, és végignéztem rajuk. Emlékeztem rá, hogy ez volt mindig dr. Bairstow trükkje: egy darabig csak fürkészni a hallgatóságot és nem mondani semmit. Ők engem néztek, én meg őket. Ők többen voltak, én meg egyedül.

Aztán, amikor a csend kezdett kínossá válni, belekezdtem:

– Üdvözlöm önöket a St. Maryben! A nevem Maxwell, és én vagyok a vezető kiképzőjük.

Vártam egy kicsit, hogy felfogják, mekkora csapás zúdult rájuk.

– Mint arra nyilván emlékeznek dr. Bairstow beszédéből, valós időben vizsgáljuk a jelentős történelmi eseményeket. Kérem, ne nevezzék időutazásnak! Ha dr. Bairstow meghallja, hogy időutazásként hivatkoznak a munkánkra, attól tartok, nem fogom tudni megmenteni az életüket.

Ha vetnek egy pillantást a szervezeti felépítést bemutató lapjukra, látni fogják rajta a különböző részlegeket, illetve ezek feladatainak felsorolását. A St. Mary nagy intézmény, de a legtöbb ember könnyen azonosítható. Ahogyan önök is láthatják, az újoncok szürke öltözetet viselnek. A múltjárók kéket. A műszakiak narancssárgát, a biztonságiak zöldet. Az Informatika munkatársai feketét. Az Adminisztrációs Részleg dolgozói olyan ruhát hordanak, amilyet akarnak, a K+F munkatársait pedig könnyű felismerni a védőöltözetükről, átvérzett kötéseikről és kábaságot tükröző ábrázatukról.

Ha most áttérnek az órarendre, láthatják, hogy az ütemterv három fő területre van osztva. A kiképzésük első része körülbelül négy-hat hétig fog tartani, és tartalmazza az önvédelmet, az elsősegélynyújtást, a szabadban való túlélési ismereteket, és mindezeket a Biztonsági Részleg fogja lebonyolítani. A második terület a kompok kezelésének elsajátítása Farrell főnökkel, amit több gyakorló küldetés követ az én vezetésemmel. A felkészülésük harmadik része főleg a tér- és időkoordináták kiszámításáról szól, ami megint Farrell főnök feladata lesz, valamint Rapson professzoré, igen, az imént találkoztak vele. Az a férfiú, aki feltalálta azt a különleges csizmát.

Minden hetet vizsga zár, péntek délelőtt, ez lefedi a heti tananyagot, amit azon a héten tanultak. Legalább nyolcvan százalékos eredményt kell elérniük, és ehhez szigorúan tartjuk magunkat. Pótvizsga nincs. Egy bukás, és repülnek.

Erre nagy okosan bólogattak. De senki sem szólalt meg, és kezdtem attól tartani, hogy halálra rémültek, mielőtt valóban belekezdenénk. Hogy megnyugtassam őket, és mutassak nekik valami igazán szépet, elővarázsoltam az időtérképet.

Az időtérképünk egy igazi szépség – nemcsak az, amit képvisel, hanem önmagában véve is nagyon látványos. Alapjában véve két, a csúcsuknál szembefordított, fényből szőtt kúpból áll, és tele van színekkel, vonalakkal, örvényekkel. Ami engem illet, órákon át el tudom nézegetni.

– Hölgyeim és uram, íme, az időtérképünk! – jelentettem be nagy büszkén. – Kérem, jöjjenek közelebb, és vegyék szemügyre!

Jómagam hátrébb léptem, hogy adjak nekik egy kis időt.

– Azok, akik sikeresen befejezik a kiképzést – mondtam aztán –, útkeresőként folytatják. Az egyik feladatuk az időtérkép karbantartása lesz.

Megigézve bámulták, és Lingoss azt kérdezte:

– Hogyan kell ezt értelmezni?

– Szóval, a függőleges tengely az időtengely. A vízszintes tengely jeleníti meg a teret. A pont, ahol metszik egymást, az itt és most, a jelen. A kiindulópont, ha úgy tetszik. Minden, ami a most felett van, az a jövő, és ami alatta, az a múlt. A mostból kisugárzó vonalak meghatározzák a kúp határait, amiken belül dolgoznunk kell. Az időtérkép segítségével tájoljuk be a történelmi eseményeket és azok koordinátáit. Ha ez megvan, akkor feltárhatjuk a közöttük lévő összefüggéseket. Például, ha vetnek egy pillantást az 535-ös évre, az évre, amikor nem sütött ki a nap, láthatják, hogy az esemény összeköttetésben áll több jelentős változással és jókora felfordulásokkal: klímaváltozással, élelemhiánnyal, aszállyal, áradásokkal, a pápa halálával – nem tudjuk, miért halt meg, de a halála nem javított a helyzeten –, aztán pestis söpört végig a világon, birodalmak buktak el, és új vallások szárnyaltak fel a hamvakból.

Rámutattam az ezüstszínű, bonyolult fényszövedékre, ami a nagyobb, többszínű területeket kötötte össze, és végighúztam az ujjamat az egyik vonalon, egyik eseménytől a másikig.

– Mik azok a kicsi, kék pontok? – tudakolta Lingoss, és még közelebb hajolt hozzájuk.

– Az útkeresők ugrásait jelölik. Például... – elforgattam a térképet, és kinagyítottam a szóban forgó területet – nem ismertük Trója bukásának pontos dátumát. Az útkeresők addig ugráltak, amíg sikerült meghatározniuk a pontos helyszínt és az időpontot. Ennek az információnak a birtokában két nagyobb expedíciót indítottunk. Az első alatt felderítettük a várost még a görögök megérkezése előtt, a második során pedig megfigyeléseket végeztünk a háború utolsó szakaszában. Itt láthatnak két nagyobb vörös foltot. Ha kiterjesztik őket, így ni, akkor előhozhatják a koordinátákat és a küldetés azonosító számát. Ez alapján előkereshetik a küldetés dokumentációját. És láthatnak itt kifelé sugárzó ezüst vonalakat, ezek képviselik azokat az eseményeket, amelyek Trója bukásához vezettek, illetve, amelyek utána kezdődtek el, mert természetesen, semmi sem történik elszigetelten, minden mástól függetlenül.

– Ez eléggé farnehéz – jegyezte meg Atherton, azzal belebökte az ujját a térképbe, ami megremegett egy pillanatra az érintésétől. – A felső kúp gyakorlatilag üres.

– Eddig csak egyszer ugrottunk a jövőbe, de a koordináták szigorúan titkosak.

– Miért?

– Mi múltjárók vagyunk – feleltem, és belekezdtem a következő magyarázatba: – A legtöbbünket még a jelen sem érdekli, hát még a jövő. Emellett, ha a múltba ugrunk, az ugyan jár bizonyos kockázattal, de sokkal kevésbé veszélyes, mint a jövő. Először is, honnan tudjuk, hogy lesz-e egyáltalán jövő? Mondjuk, maga úgy dönt, hogy megvizsgálja, hogyan fog kinézni London, mostantól számítva száz év múlva. Tegyük fel, hogy ötven év múlva London megsemmisül egy nukleáris csapásban. Vagy az egész bolygót elpusztítja egy aszteroida. Hová fog érkezni? Az űrbe? Egy meteorraj kellős közepébe? Egy erősen sugárszennyezett területre, ahonnan nem térhet vissza, nehogy behozza a St. Marybe a sugárzó anyagokat?

Vagy pedig, ha ez könnyebb, képzeljék el a múltból induló szálak végtelen számú lehetőséggel teli, csillogó örvényét, ami felfelé tör, közben a szálak összeállnak, összeforrnak, hogy áthaladjanak a jelen gyűrűjén, és valósággá váljanak. Természetesen, a legtöbb sosem jut át. Ezek szép csendesen semmivé válnak, ami csak akkor jelent gondot, ha ön történetesen egy múltjáró, aki történetesen azt a lehetőséget akarja megvizsgálni. Másként megfogalmazva, semmi sem valóság, amíg nem történik meg ténylegesen. Jómagam jobban kedvelem az 1066-os Hastings bizonyosságát, ahol csak arra kellett vigyáznunk, hogy ne kerüljünk senkinek az útjába.

Megint adtam nekik egy kis időt, hogy elgondolkodhassanak az elhangzottakon, aztán folytattam:

– Na, és ott van még egy gyakorlatias dolog... ki tudja előre, hogy meddig fog élni? Tételezzük fel, hogy előreugranak a jövőbe, amiben még ott vannak, mert még élnek. Ennek katasztrofális következményei lehetnek. Ugyanezen okból, a minimum, amennyivel visszaugrunk a múltba, az száz év. Ennek hivatalos indoka az, hogy így kerülhetjük el teljes biztonsággal önmagunkat, a szüleinket és a nagyszüleinket. A nem hivatalos indok úgy szól: dr. Bairstow nem akarja, hogy visszaugorjunk, és elkezdjük cinkelni Stephen Hawkingot.

Megint vártam egy kicsit, de láttam rajtuk, hogy most már akár a végét is elmondhatom.

– Ha már a témánál vagyunk, tudniuk kell, hogy vannak bizonyos területek, ahová nem ugorhatunk. Temporális forró zónák, ha úgy tetszik. Különösen jelentős helyszínek.

– Micsoda? – mordult fel Hoyle. – Izé... milyen helyszínek?

– Elsősorban azok, amelyeknek közük van a különféle vallásokhoz. Jeruzsálemet csak bizonyos korokban kereshetjük fel. És Mekkát is, Betlehemet szintén. Továbbá: Medinát, Benáreszt és Bodh-Gaját. Ezért vannak a térképben a vörös, tripla S-betűk.

Mialatt a térkép különböző pontjaira mutogattam, Hoyle azt kérdezte:

– Miért nem?

– Nem az a dolgunk, hogy megerősítsük az ősrégi hitek alapjait.

– De... – szólalt meg Sykes – akkor egyszer s mindenkorra be lehetne bizonyítani... – Itt elakadt, és becsukta a száját.

– Igen? Tovább! – biztattam, a szemöldökömet felvonva.

– Szóval, ha valaki bebizonyítaná, hogy a keresztre feszítés valóban megtörtént... – Megint elhallgatott, majd bólogatva hozzátette: – Ó, igen. Értem.

– Örülök, hogy ilyen gyorsan felfogták a lényeget – mondtam elégedetten. – Képzeljék el, milyen következményekkel járna az egész világon, ha meggyőződnénk róla, hogy valóban megtörtént a keresztre feszítés! És melyik lenne nagyobb katasztrófa: ha megerősítenénk, hogy megtörtént, vagy ha bebizonyítanánk, hogy nem történt meg?

Az újoncok hallgatagon töprengtek a lehetőségeken, és ezalatt mélységes csend telepedett a tanteremre.

– Ezen okok miatt – tettem hozzá aztán – vannak bizonyos területek, ahová a kompok nem mehetnek. Sőt, nem is tudnak menni, mert úgy vannak beprogramozva.

– Mi lenne, ha megpróbálnánk?

– A komp figyelmeztetné magukat, de csak egyszer, aztán rövid várakozás után, ha a számítógép nem kapna másik parancsot, automatikus evakuációt indítana, akár bent vannak a kompban, akár nincsenek.

– Szóval, akkor...

– Akkor a múltban rekednének, és nem lenne eszközük, hogy hazajussanak – válaszoltam szándékosan nyersen, mert egyes szabályok megszeghetetlenek.

– Tehát, hogyan működik az időtérkép? – kérdezte Lingoss továbbra is elbűvölve, közben egy ezüstös vonalat követett a mutatóujjával.

– Fogalmam sincs – feleltem vidáman. – A múltjárók és az útkeresők feltöltik az infót Rapson professzornak, aztán ő és dr. Dowson bevezetik az új adatokat a térképbe.

Nem voltam biztos abban, hogy felfogták ezt. Hoyle mintha a maga világában bolyongott volna, míg Lingoss továbbra is az időtérképpel szerelmeskedett.

– Vannak összefüggő rendszerek – suttogta álmodozva.

– Ez is része a munkánknak – válaszoltam. – Mi a történelem egészét nézzük, és megpróbáljuk meghatározni a rendszereket, illetve a visszatérő motívumokat. Végül is, van az a mondás, miszerint a történelem ismétli önmagát.

Az őszinte csodálat jeleit láttam a szemükben.

– Ezek szerint, mi nem fogjuk ténylegesen fejleszteni? – kérdezte Lingoss kissé csalódottan.

– Nos, nem. A gyakorlati részt rendszerint a K+F csinálja, valamint dr. Dowson és az Informatika csapata – magyaráztam. Örültem, hogy lehetőséget kaptam a részlegek közötti együttműködés bemutatására, és igen bölcsen nem hoztam szóba az örökös vitákat, az ordibálást és a tudományos alapú hisztirohamokat.

Kikapcsoltam a térképet, az újoncok visszaültek a helyükre, és áttértem a következő témára:

– Kötelesek lesznek választani egy szakterületet. Tudomásom szerint ezt már megbeszélték dr. Bairstow-val. Mr. Atherton... a felvilágosodás kora?

Atherton bólogatott.

– Mr. Hoyle... a késő középkor, különös tekintettel a rózsák háborújára és a Tudor-örökösödésre?

Hoyle is bólintott, én pedig rajta felejtettem a tekintetemet egy pillanatra. Ki a fenére emlékeztet?

– Miss Lingoss, a gépek kora, vagyis a tizenkilencedik század vége, huszadik század közepe?

Lingoss is bólogatott, én pedig nem tudtam türtőztetni magam, és azt kérdeztem:

– Miért?

Erre elkezdett vigyorogni. A taréja vége ezen a napon kékben pompázott, hogy menjen a múltjárók kék kezeslábasához.

– Mert lenyűgöz – felelte. – Azok a hatalmas gépezetek! A dübörgés. A szag. Az örök kérdés, hogy működni fog-e a gép, vagy felrobban, és megsemmisíti a fél gyárat. Az egyetemen csináltam magamnak egy gőzhajtású szivattyút.

Emlékeztem rá, hogy ez az újoncom Halifaxben született, a gyapot- és a gyapjúipar fellegvárában, ami tele volt gigászi masinákkal és gőzhajtású malmokkal.

– Miss North... a reneszánsz?

– Pontosan! – felelte buzgón.

Az övé volt az a késéles hang, amit egész délelőtt hallottam az épület különböző részei felől. Kíváncsi lettem, mennyi idő telik el, mire elkezdi ingerelni az itteni népséget, de rögtön észbe kaptam. Kiképzőként nem engedhettem meg magamnak, hogy egy újonc pusztán a hangjával idegesítsen. Amúgy is biztosra vettem, hogy az ifjú hölgynek bőven akadnak más vonásai, amelyek miatt joggal bosszankodhatom majd.

És Miss Sykes... aki éppen kedvesen vigyorgott rám.

– A korai középkor? – kérdeztem a szemébe nézve.

Bólogatott, tovább vigyorgott, én meg tovább beszéltem:

– Dr. Dowson, akit az előbb láttak, a Könyvtárunk vezetője, és beszerez önöknek mindent, amit csak kérnek, hogy ismerjék a szakterületükről készülő, legfrissebb tudományos anyagokat. Eddig van kérdés?

Miss North fellendítette a kezét – naná.

– Mikor fogunk először...? – kérdezte, de elbizonytalanodva elhallgatott.

– Ugrani? – feleltem segítőkészen.

– Ööö... igen. Ugrani.

– Az teljességgel attól függ, hogyan haladnak. Ha nem haladnak, egyáltalán nem fognak ugrani.

Láttam rajta, hogy eldöntötte: ő lesz az első, aki ugrik. És azt is észrevettem, hogy Lingoss a szeme sarkából figyeli North-t, és vigyorog.

Hoyle feltette a kezét, és azt kérdezte:

– És ami azokat a koordinátákat illeti...?

– Igen?

– Nekünk kell kiszámolnunk őket?

– Rendszerint az Informatikai végzi el a számításokat, és a műszakiak táplálják be az adatokat, de nyilvánvalóan fontos, hogy önök is képesek legyenek rá. Ezt is meg fogják tanulni a kiképzés során.

– És... egyedül fogunk... ugrani?

– Nem! Nagyon, de nagyon ritkán ugrunk egyedül – válaszoltam, és nem tettem hozzá, hogy azért nem, mert kell valaki, aki hazahozza a holttestet. Túlságosan az elején jártunk még ahhoz, hogy megismerkedjenek a múltjáró-humorral.

Vártam egy kicsit, de nem kaptam több kérdést.

– Egy külön utasítás a hölgyeknek – mondtam ekkor. – Kötelesek megtanulni dámanyereggel lovagolni. Kérem, keressék meg Mr. Strongot, és beszéljék meg vele az időpontokat!

Itt megálltam egy pillanatra, és heves küzdelmet vívtam magammal, de vesztettem, mert képtelen voltam ellenállni a kísértésnek. Az ember ugyebár egy bizonyos mennyiségű jóindulattal vág neki minden egyes napnak, és amikor az elfogy...

– Azt javaslom, hogy a jó öreg Turköt válasszák, Én magam is az ő hátán gyakoroltam, és érti a dolgát – tettem hozzá végül. Ami színigaz volt. Turk valóban értette a dolgát, csak hát azt tekintette dolgának, hogy ledobja magáról a lovasát, lehetőleg egy tüskés bokorba, aztán röhögve elügessen, és a lovasa kénytelen legyen – szégyenszemre – gyalog visszakullogni a St. Marybe.

Turk vézna volt, gonosz és ragadozó. Néhány évvel ezelőtt egy, Mr. Markhammel való találkozó tovább rontotta eleve pocsék kedélyállapotát. Markham lángolt a szóban forgó pillanatokban, és mert érthető módon máshol járt gondolatban, egyenesen nekiszaladt Turk hátsó felének, mire a ló akkorát rúgott bele, hogy elvesztette az eszméletét. Érdeklődve vártam, az újoncaink hogyan tudják majd kezelni. Turköt, úgy értem. Markhamet általában véve kezelhetetlennek tartottuk, annyira, hogy Peterson azt szokta mondogatni: „Egyáltalán miért is próbálkoznánk ilyesmivel?”

– És valamennyiükkel szemben az az elvárás, hogy növesszék meg a hajukat – soroltam tovább a rendelkezéseket. – A hölgyek olyan hosszúra, amennyire csak lehetséges, az urak pedig legalább az állukig.

Atherton feltette a kezét.

– Egyáltalán nem lehet rövid a hajunk? – kérdezte, és észrevettem, hogy ugyanolyan az akcentusa, mint Kalindának. Vagyis Manchester környékéről származhatott.

– Nem, hacsak nem lesznek tetvesek vagy bolhásak. Mert abban az esetben, sajnos, mindent le kell borotválniuk – feleltem, és rövid hatásszünet után, nyomatékos hangsúllyal hozzátettem: – Mindent.

Lingoss rávigyorgott Athertonra, és megjegyezte:

– És ha a Gyengélkedőn történetesen nincs elég borotva, akkor nyilván előveszik a gyantát.

Atherton elborzadva nézett rám, bár hogy a szörnyű poéntól borzadt el, vagy a gyantától való félelmében, azt nehéz lett volna megmondani. De ha már így szóba jött...

– Miss Lingoss, mérhetetlenül sajnálom, de a hajtaréjnak el kell tűnnie.

Lingoss zavartalanul bólogatott, majd azt kérdezte:

– Hétvégén és ünnepnapokon lehet?

Sykes horkantott egyet, majd gyorsan köhécselni kezdett, de a mutatvány nem sikerült túl meggyőzőre.

– Természetesen – válaszoltam jóindulatúan –, minden olyan napon, ami piros betűvel szerepel a naptárban.

Ebben a pillanatban sípolt egyet a kommunikátorom.

– Jól van, emberek, most átmegyünk a Hawking Hangárba. A holmijukat nyugodtan itt hagyhatják. A Múltjáró Részleg munkatársai hamarosan küldetésre indulnak. Arra gondoltam, talán szeretnék látni az okot, amiért itt vagyunk.

Átvezettem őket a Hawkingba, és hogy ne kerülhessenek bajba, a galérián sorakoztunk fel. Ezúttal mélyen kussoltak, és a lenti jelenetet figyelték.

Nyolc kompunk van, amelyek meg vannak számozva – bármilyen hihetetlen – egytől nyolcig, és van egy nagy teherkompunk, a TK2. A kompok a műveleti központjaink. Kívülről nézve kis méretű, jellegtelen kőkunyhónak látszanak. A belsejükben van a műszerfal, előtte két ülés, amelyek tervrajzát alighanem egy középkori kínzókamrából szerezték be valaha. A konzol felett kapott helyet a képernyő, amin láthatjuk, hogy mi a helyzet odakint. Vannak tárolószekrények, azokba kerül az adott küldetéshez szükséges felszerelés. Az elsősegélyláda óriási, és közvetlenül a vízforraló mellett van, hogy minden létfontosságú cucc egy helyen legyen. A falakon vastag kábelkötegek kanyarognak. A belső tér kicsit lepukkant, de nagyon hig-tech és állat menő. Ebben a térben két ember alhat mérsékelt kényelemben, vagy négy-öt rohadás kényelmetlenül. A kompokban lakunk és dolgozunk, akármelyik korba ugrunk is. Kicsit szűkösek, a vécék sosem működnek rendesen, és örökös káposztaszag lengi be valamennyit. Gyakran olyan büdösek, hogy könnybe lábad a jobb sorsa érdemes múltjárók szeme. Egyszer három hónapot töltöttem a krétakorban, és amikor visszatértem, a műszakiak esküdöztek, hogy a szagomtól felhólyagzott a festék a falon.

Narancssárga szerelést viselő műszakiak rohangáltak odalent, vastag tömlőket húzgáltak, és elvégezték az utolsó beállításokat. Láttam Dietert, aki a csíptetős irattartóján lévő papírokat böngészve ellenőrizte a munkát, közben beszélt valakivel, aki odabent volt, a Hármasban.

Oldalba böktem Athertont, és a hangár másik vége felől közeledő múltjárókra mutattam. Prentiss és Bashford – aki a jelekből ítélve kiheverte a fűthető csizma okozta megpróbáltatást – a 11. századi Coventrybe indultak, hogy bizonyítékot keressenek a Godiva-legendára.

Én személy szerint azt gondoltam, hogy ezzel ordítva hívjuk magunkra a bajt. Peterson is osztotta a véleményemet, és figyelmeztette Prentisst, hogy az ég szerelmére, tartsa szemmel Bashfordot, és közölte vele, hogy őt fogja felelősnek tekinteni, akármilyen probléma keletkezik a megbízatás alatt. Erre a figyelmeztetésre természetesen mindketten olyan tekintettel reagáltak, amit nyugodtan nevezhetünk természetfelettien ártatlannak.

– Ugye tudod, hogy szól Kukkoló Tamás története? – kérdeztem utóbb Petersontól. – Ő ugyebár megvakult...

– Ha Bashford úgy jön vissza, hogy akárcsak egy kicsit is rövidlátó lesz, nem ússzák meg szárazon – morogta elkomorodva. – De most komolyan, Max, már teljesen elfelejtettem, milyen idegesítő alakokból áll a te hordád. Visszakaphatom a régi melómat?

– Nem! És csukd be az ajtót magad mögött!

Na tehát, Prentiss a szokásos jellegtelen, sárbarna öltözetet viselte. Felejtsék el a tévéfilmekben látható, földet seprő ruhakölteményeket! A mi ruháink bokáig érnek, slussz. Ha látnának egyszer egy középkori utcát, a maguké is legfeljebb bokáig érne. Vagy az is meglehet, hogy legközelebb teljes vegyvédelmi öltözetben merészkednének oda. Vizelet, belek, rothadó zöldségfélék, penészes szalma, döglött kutyák – ó, igen, a hölgyek nyilván szerették, ha a szoknyájuk szegélye végigsimított mindezen, felszívott magába mindenféle büdös levet, aztán kedvesen rácsavarodott a bokájukra a nap hátralévő részére.

Prentiss fejét szürke csuklya takarta, ami túlnyúlt a vállán – nem mutogatta a haját. A kezében fonott vesszőkosarat tartott.

Bashford ugyanolyan színű ruhát viselt, sötét csizmát, és botot hordozott.

Az újoncaim felé fordultam. Eljött a perc, hogy megdolgozzak azért a nyomorúságosan kevés fizetésemért.

– Íme, Miss Prentiss és Mr. Bashford. A 11. századba indulnak, Coventrybe. Ez az, amit megélhetési küldetésnek nevezünk. A Thirskön valaki információt szeretne valamiről, mi pedig ugrunk, és megszerezzük. Figyeljék meg a jellegtelen öltözéket! Mindig kerüljük a feltűnést. A viselkedésünk minden esetben diszkrét és csendes.

Vártam egy pillanatot, hátha a fejemre szakad a plafon, vagy belém vág egy villám, de a múltjárók istene szokásához híven nem figyelt. Így hát kicsit fellélegeztem, és tovább magyaráztam:

– A felszerelésüket rejtve tárolják. A fegyvereiket, vagyis a kábítófegyvert és a paprikaspray-t, amelyek szigorúan önvédelmi célt szolgálnak, továbbá víztisztító tablettákat, egy iránytűt, és minden mást, amit szükségesnek ítéltek. Ez egy kétnapos küldetés lesz. Holnap fognak visszatérni, délután három körül.

A nagy kérdést Atherton tette fel:

– Mi lesz, ha nem térnek vissza?

Szembefordultam velük, mert ez fontos volt, és teljes komolysággal válaszoltam:

– Akkor megyünk, és megkeressük őket. Mindenki ugrik, akit nélkülözni lehet. Utánuk megyünk, és visszahozzuk őket. Mert mi St. Mary-sek vagyunk, és soha, de soha nem hagyunk hátra senkit.

– Én azt hallottam, hogy egy-két ember tíz évre elveszett – jegyezte meg Sykes a maga csalókán puha, skót akcentusával.

A rohadt életbe! Elfelejtettem, hogy ez itt a St. Mary, ahol a pletyka a fizika összes törvényével dacolva a fénysebességnél is gyorsabban terjed.

– Igen, ez igaz – ismertem el, ha nem is szívesen. – De csak számunkra volt tíz év, nekik nem. Az ő szemszögükből nézve Grey és Bashford csak néhány órára tűntek el. És végül megtaláltuk őket. Végül mindig, mindenkit megtalálunk.

Igen, ez így volt. Még akkor is, amikor négyszáz évet késtünk, és döbbenten bámultunk egy szikkadt holttestet, amit belepréseltek egy ládába, és ott hagyták nekünk, hogy évszázadokkal később rábukkanjunk. Schiller azóta rendes temetést kapott, a mi kis temetőnkben. Egy békés, napsütötte folton alussza örök álmát.

Ott álltam a galérián az újoncaimmal együtt, mialatt Bashford és Prentiss végigmentek a hangáron. Elhangzottak a szokásos ugratások és pocsék viccek. Aztán beléptek a Hármasba, és Dieter, a másik műszaki főfejes követte őket. Leont sehol sem láttam.

Öt perccel később Dieter elhagyta a kompot, és intett az embereinek, hogy vonuljanak a biztonsági sávon túlra.

Kiléptem oldalra, hogy az újoncokat figyeljem, mert látni akartam az arcukat.

A komp a szokott módon, vagyis minden kísérőjelenség nélkül, egyik pillanatról a másikra eltűnt, aztán az emberek elvonultak mellettünk, mígnem csak mi maradtunk a galérián. A Hawkingban lassan visszatért a normál üzletmenet. Narancssárga ruhás műszakiak ordítoztak egymással, és visszahúzogatták a helyükre a tömlőket. Valahol egy elejtett szerszám csörömpölt a betonpadlón, és valaki káromkodott egyet.

Ők öten csak álltak, és hallgatagon bámulták az emelvényt, amin az előbb még a Hármas komp csücsült. Aztán North vett egy mély lélegzetet, és felém fordult. Természetesen túl menő csaj volt ahhoz, hogy kimutassa, mennyire izgatott. Vele ellentétben Sykes úgy vigyorgott, hogy fülig ért a szája, és azt sóhajtotta:

– Hűha...!

Atherton bólogatott. Hoyle arca nem tükrözött semmiféle érzelmet, de észrevettem, hogy az ujjai kifehéredtek, akkora erővel szorongatta a korlátot. Mindeddig a hozzám intézett kérdéseit leszámítva alig beszélt, csak figyelte, hogy mi zajlik körülötte. Most viszont megszólalt:

– Mikor...? Mennyi időnek kell eltelnie, hogy mi is...?

– Ez kizárólag önökön múlik – válaszoltam a szemébe nézve. – Mindenesetre, a mai napon bizonyosan nem ugranak, úgyhogy nyugodtan elvonulhatnak ebédelni. Mára végeztünk. Holnap délelőtt fél tízkor legyenek a kettes tanteremben, hogy meghallgassák az első előadást! Elmehetnek!

Fogták magukat, és szépen eltűntek a szemem elől.

Odalent ismét megszólalt a rádió, és hallottam, hogy Polly Perkins, az Informatika vezetője számokat ordít egy másik, szintén láthatatlan valakinek. Csak egy átlagos nap a St. Maryben...

Megfordultam, és azzal szembesültem, hogy Leon ott áll, közvetlenül előttem. Mióta ácsorgott mögöttem?

Elhúzott a korláttól, és gyengéden azt kérdezte:

– Mi a baj?

– Semmi. Nincs semmi baj.

Leon csak várt, és várt, aztán csak megmukkantam:

– Hát, talán nosztalgikus érzéseim támadtak. Azt hiszem, beszélek dr. Fosterrel, hogy hamarabb rakjon vissza az aktív listára.

Éreztem, hogy Leon megdermed, és ekkor én tettem fel neki a kérdést:

– Baj van?

Sóhajtott egyet, és körülnézett, de csak ketten voltunk a galérián.

– Leon, mi a baj?

Megfogta a kezemet, és kibökte:

– Ugye tudod, hogy bármit megtennék, amit kérsz tőlem?

Bólogattam, és kicsit ideges lettem. Ez elég komolynak tűnt.

– Igen, tudom – feleltem, és hogy jobb kedvre derítsem, gyorsan hozzátettem: – Ezért nem kérek tőled soha, semmit. Túl könnyű.

– Ezek szerint tudod – válaszolta, és nagyobb erővel szorította a kezemet –, hogy miért nem szoktam én sem kérni tőled soha, semmit?

– Igen.

– Hát, most kérek. Most kérni fogok valamit.

– Rendben, vágj bele!

– Biztos?

– Persze!

– Tudom, mennyire szeretnéd visszakapni a régi munkádat. Nem haragszom érte, és amikor majd eljön az idő, bátorítani foglak, hogy ülj vissza a lóra – vagy bele a kompba –, de van hat hónap szüneted. Használd ki! Szeretem tudni, hogy itt vagy. Szeretek reggel azzal a tudattal indulni munkába, hogy amikor hazatérek, te is ott leszel. Van hat hónapunk, és én nagyon, de nagyon szeretném veled eltölteni ezt az időt. Amikor eljön a perc, boldogan elengedlek, de Max, kérlek, add nekem ezt a hat hónapot!

Nyeltem egyet, aztán bólogattam.

– Jól van, úgy lesz – ígértem, és rávigyorogtam. – De mihez kezdesz, ha alig hat hét múlva rájössz, hogy látni sem bírsz?

– Hat hét? Tényleg azt hiszed, hogy ilyen sok idő kell ehhez?

– A műszakiak jellemzően nagyon kevés ideig tudnak figyelni. Azért mondtam ennyit, hogy biztosan legyen időd észbe kapni.