Bellamy Creek sorozat 1.

Mindenkinek,

akinek egy kicsit több örömre van szüksége

az életben.

Engedd el az esernyődet

Édesem, csak megpróbálom elmondani neked,

hogy a szivárvány mindig ott lógott a fejed felett…

Minden rendben lesz.

Kacey Musgraves: Szivárvány

Egy

Griffin

Ha nem akarod, hogy odakozmáljon az étel, állj mellette, a szerelő azonban falra mászik, ha minden mozdulatát lesed.

Nem emlékszem, hány éves voltam, amikor először hallottam ezt a mondást apámtól, de a fenébe is, tökre igaza volt. Nincs rosszabb annál, mint amikor valaki belekontárkodik a dolgodba, és az öreg Dodson folyton ezt tette.

– Biztos vagy benne, hogy ilyen erősen kell ütni?

Szorítsd össze a szádat! Számolj el háromig!

– Igen.

– De biztos, hogy jól csinálod?

Vegyél egy nagy levegőt! Nehogy hozzávágj valamit!

– Igen.

– Sokáig tart még?

Naná, ha továbbra is itt állsz mellettem, és hülye kérdéseket teszel fel.

Már majdnem felrobbantam, de mivel nem engedhettem meg magamnak, hogy elveszítsem az ügyfeleket, megfordultam, és próbáltam valami mosolyfélét erőltetni az arcomra.

– Hamarosan végzek, Mr. Dodson. Mi lenne, ha addig sétálna egyet? Ihatna egy csésze kávét, és bekaphatna hozzá egy fánkot a kávézóban. Mire visszaér, már készen lesz a járgány.

Az öregúr megvakarta a fejét, és rántott egyet sárgászöld színű nadrágján.

– Tudod, a Swifty Autónál azt mondták, hogy fél óra alatt megcsinálják. Ráadásul olcsóbban is dolgoznak, mint te.

Még erősebben szorítottam a csavarkulcsot a kezemben.

Kibaszott Swifty Autó. Az autójavítás gyorsétteremlánca. Nagyban csinálják, olcsón, de összecsapják a melót, a vacak minőség meg egyáltalán nem érdekli az ügyfeleket. Úgy látszik, hogy az előtérben lógó csillár, a csilivili tévéreklámok és az ingyen süti fontosabb, mint a minőségi szolgáltatás.

– Hát persze, az egy nagyobb szerviz. És totál más az üzletpolitikájuk.

– Tudod, hogy mindig ide hordtam az autóimat, és az apád becsületes fickó volt. Tudta, mit csinál. Gondolom, te is rendes srác vagy.

– Ő tanított meg mindenre, amit tudok – mondtam. Szóval tudom, hogy mit csinálok, seggfej. Most pedig húzzál el innen, vegyél egy kibaszott fánkot, és hagyd, hogy tegyem a dolgomat. Még csak időpontot se kértél… szívességet tettem, hogy beszorítottam a hülye kocsidat.

Dodson fújt egyet, és feladta.

– Akkor azt hiszem, járok egyet.

Néztem, ahogy kisétál, és a maga vénemberes módján elcsoszog a Main Street irányába, majd nekiláttam a munkának.

– A fenébe is, rohadt idegesítő ez a fickó – szólalt meg McIntyre, a Bellamy Creek szerviz másik szerelője. Én voltam a tulaj, de ő majdnem olyan régóta dolgozott már itt, mint én. Volt egy kisegítőnk is, egy „kerékcserélő” fickó, akit igazából Andynek hívtak, de mi csak Adogatóként emlegettük, mert mindig azt mondtuk neki, hogy add már ide azt a villáskulcsot, vagy add ide a kéztörlőt, vagy add ide a tízes csőkulcsot, amit épp most ejtettem bele a motortérbe és kurvára nem találom meg.

– Ja, az. De legalább kifizeti a számlát.

Ránéztem a műhely falán levő órára.

– Hol a fenében van már Adogató? Nem hétre kellett volna jönnie? Mindjárt kilenc óra.

– Azt hiszem, el kellett vinnie Lolát valahova.

– Ja tényleg. Mondta tegnap. – Megráztam a fejem, ahogy visszabújtam Dodson Buickjának motorházteteje alá. – Szegény kölyök.

– Miért mondod, hogy „szegény kölyök”? Neki legalább van kit döngetnie.

– Úgy értem, hogy rohadtul ki van borulva a csaj miatt.

– Na és?

– De most Adogatóról beszélünk. Az a csaj kifacsarja, mint egy citromot.

McIntyre felnevetett egy Ford Mustang alól.

– Lehet, hogy ő pont ezt élvezi. Én tuti élvezném.

– Mi van? Megint összekaptatok Emilyvel?

McIntyre-nek menyasszonya volt, és azt tervezték, hogy hat hónap múlva összeházasodnak – ha ő és a nagy igényű menyasszonya akkor még együtt lesznek.

– Tegnap este szakított velem.

– Most éppen miért?

– Bár tudnám, a pokolba is! Azt hiszem, valami olyasmit mondott, hogy „Mert te egy érzéketlen seggfej vagy, aki nem foglalkozik a fontos dolgokkal”. A fontos alatt persze olyan szarságokat értett, hogy milyen színűek legyenek a virágok a templomban, vagy milyen ízű legyen az esküvői torta, vagy hogy ki hol ül a fogadáson. Mit érdekelnek engem ezek a hülyeségek? Tök lényegtelenek!

Teljesen egyetértettem vele, de inkább befogtam a számat.

– Ez az egész egy jó nagy baromság – morgott tovább. – Miért nem mondjuk ki egyszerűen a városházán a boldogító „igent”, és aztán beülünk sörözni valahová, mint a normális emberek? Már abba is beleegyeztem, hogy öltönyt veszek fel.

Nevettem.

– Erre nem tudok mit mondani. Te kérted meg a kezét, nem?

– Tudom, de mintha az agyára ment volna ez az egész esküvői hercehurca. Régen olyan vicces volt. Mindig együtt lógtunk, zenét hallgattunk, és csupa olyan dologról beszélgettünk, ami számít, mint például az autók vagy a baseball. Most meg mást sem csinálunk, csak vitatkozunk. Minden este százszor kell bocsánatot kérnem valami miatt.

– Akkor ne kérj bocsánatot! Hagyd, hogy egyszer ő sírja vissza magát.

– Akkor hetekig várhatnék, Griff. Addig nem bírom ki szex nélkül. Nem mindenki olyan, mint te, én nem vagyok szerzetes, nem fogadtam cölibátust.

– Én sem, te seggfej. Csak nem vagyok a farkam rabszolgája, mint itt egyesek.

– És nem hiányzik? – kérdezte McIntyre.

Ezt most komolyan kérdezi? Persze, hogy hiányzik. De ha ennyire függ az ember valamitől vagy valakitől, az elgyengíti, és én mindig is büszke voltam arra, hogy erős vagyok. Persze én is csak emberből vagyok, mint bárki más, és időnként egy-egy formás, szűk farmerbe bújtatott popsi látványa lázba hozott, de mindig is betartottam a szabályaimat: csak egyéjszakás kalandokba mentem bele, mindig védekeztem, és soha nem maradtam éjszakára.

– Nem csak szex van a világon, vannak annál fontosabb dolgok is – mondtam.

– Mint például? – McIntyre őszintén kíváncsinak tűnt.

– Például az, hogy életben tartsuk ezt a vállalkozást annak ellenére, hogy a Swifty Autó elszipkázza az ügyfeleinket. Például, hogy legyen időnk és pénzünk gyakorlati képzésekre menni, hogy képben legyünk a legújabb diagnosztikai módszerekkel. Például, hogy megkapjam végre azt a kisvállalkozói kölcsönt, hogy legyen pénzem reklámokra, még egy szerelőre, jobb eszközökre és szoftverekre. – Felegyenesedtem, és felkaptam egy kék törlőkendőt. – Például megnyerni a bajnokságot.

Kigurult a Mustang alól, és komor arccal rám nézett.

– Ámen, tesó.

McIntyre és én a Bellamy Creek Bulldogs csapatában játszottunk, az „öregfiúk baseball ligájában”, ahogy a húgom szokta mondani. Igaz, mindannyian elmúltunk harmincévesek, és már nem voltunk olyan fürgék és gyorsak, mint a gimiben, és sokkal több sört gurítottunk le, de a játékot halálosan komolyan vettük. A csütörtök esti meccsekért éltünk, minden győzelmet megünnepeltünk – és ha kikaptunk, bánatunkat sörbe fojtottuk – szponzorunk, a Bulldog Pub asztalai mellett. És úgy nézett ki, hogy az idei nyári bajnokságban a legádázabb ellenfelünkkel, a Mason City Mavericks csapatával játszunk. Az elmúlt két évben mi nyertük el a bajnoki címet, és most nagyon szeretnék visszaszerezni.

– Jössz ma este az edzésre, ugye? – kérdeztem.

McIntyre a középpályásunk. Nem volt valami nagy ütő, de gyors, és remekül dobott.

– Ki nem hagynám – mondta, majd egy pillanatra megállt. – Persze, ha Emily elenged.

Megráztam a fejem – reménytelen a fickó –, és félredobtam a törlőkendőt.

Öt óra után bezártam a műhely ajtaját, és beléptem a lépcsőházba nyíló oldalajtón, ami az emeleti lakásomba vezetett.

A szerelőműhely épülete valamikor egy kétállásos tűzoltóállomás volt. Már legalább egy évtizede üresen állt, amikor a nagyapám 1955-ben megvette, és egy szervizt alakított ki benne. Az 1970-es évek elején, amikor nyugdíjba ment, apám vette át a műhelyt. Akkoriban még az előtér feletti szintet raktárnak használták, de amikor négy évvel ezelőtt leszereltem a tengerészgyalogságtól, apám felajánlotta, hogy kialakíthatok itt egy kis lakást magamnak.

Persze eredetileg nem ez volt a terv, de az élet keresztülhúzta a számításaimat. Így hát visszavittem a gyűrűt, visszaléptem a házvásárlástól, a feledés homályába ittam magam, és pár hónapig baromi elviselhetetlen voltam, mígnem az apám és a három legjobb haverom azt mondta, hogy kapjam már össze magam, mert az élet nem áll meg.

Végül a munka segített kimászni a gödörből. A haverom, Enzo Moretti építész, így munkaidő után segített nekem a lakással kapcsolatos munkálatokban. Volt valami katartikus abban, hogy a szabadidőmet falazással töltöttem.

Olyan volt az egész lakás, mint egy nagy belmagasságú, hatalmas üreg, a vakolatlan téglafal és a széles hajópadló remekül mutatott benne. A hálószobám és a fürdőszoba a hátsó részben volt, az elülső nagy, téglalap alakú tér egyik sarkában rendeztem be a konyhát, a nappalit pedig a Main Streetre néző három ablak mellett alakítottam ki.

Moretti kapcsolatainak köszönhetően nagyon olcsón jutottam hozzá a csodaszép anyagokhoz – egyik ismerőse nyaralót épített, és maradt egy kis csempe meg gránit, egy fakereskedőtől sikerült beszereznem a felújított hajópadlót, az ajtókat és a szerelvényeket régi pajtákból és parasztházakból szedtem össze, sőt meghagytunk néhány részletet a tűzoltóállomás eredeti épületéből is. Lehet, hogy egy lakberendező kissé eklektikusnak találná, de nekem így tetszik.

Mindig arra vágytam, hogy egyszer legyen egy kis földem. Bárcsak lenne annyi pénzem, hogy vehessek egy darabka földet, amit a sajátomnak nevezhetek! Apám egész életében arról ábrándozott, hogy egyszer összegyűjt annyi pénzt, hogy nyugdíjas korára vehessen magának egy területet valahol. Úgy tervezte, hogy kiköltözik vidékre, és régi autókat bütykölget a pajtában, ha kedve szottyan, elmegy horgászni, és megtanítja römizni az unokáit.

Sajnos egy szívroham elragadta őt az álmaival együtt.

– Idő előtt sírba vitte az a rengeteg munka – mondta anyám a temetése napján. – Te ne tedd ezt, Griff! Ő sem akarná. Máshogyan kell tisztelegned előtte.

De apám inaszakadtáig dolgozott azért, hogy az apja üzlete fennmaradjon, és rajtam sem fog múlni, annyi szent. Ha ez azzal jár, hogy többet kell dolgoznom azért, hogy az ügyfeleink ne pártoljanak el tőlünk, hát állok elébe.

De ma este első a baseball.

Farkaséhesen mentem a hűtőhöz, reménykedve a csodában, hogy véletlenül megfeledkeztem arról, hogy van benne frissen sült lasagne. Vagy egy adag steak és krumpli. Vagy legalább egy kis csirkehúsos pite.

De nem volt szerencsém. Persze, hogy megint elfelejtettem bevásárolni.

Mégis találtam egy kis felvágottat meg egy fél vekni kenyeret, úgyhogy gyorsan összedobtam egy szendvicset, és betoltam, miközben a munkaruhámat melegítőre cseréltem.

Az épület hátsó része felé igyekeztem, ahol a teherautóm parkolt, amikor megszólalt a mobilom.

– Halló!

– Hogy van az én kedvenc bátyám?

– Úgy érted, hogy az egyetlen bátyád?

Beugrottam a kocsiba, a kesztyűmet az anyósülésre dobtam.

– Most komolyan kérdezem, Griffin, hogy vagy? Mondtam már, hogy milyen jól nézel ki ma?

– Nem telefonon beszélünk véletlenül, Cheyenne? – kérdeztem, és beindítottam a motort. – Nem is látsz engem.

– Azért kellene idejönnöd a menhelyre, hogy személyesen is elmondhassam, mennyire komolyan gondolom.

– És mit akarsz még mondani? – kérdeztem, mert nagyon jól ismertem a kishúgomat.

– Semmi mást – mondta.

– Ugyan már, nálad mindig van valami más, Cheyenne.

Hátramenetbe kapcsoltam, és kitolattam az épület mögötti parkolóhelyemről.

– Nem szoktál csak úgy dicsérgetni. Tuti akarsz tőlem valamit.

– Ne legyél már ilyen gyanakvó – méltatlankodott. – Most tényleg megsértődtem.

– Na persze.

– Csak annyira szeretnélek már látni!

– Ismerlek, mint a rossz pénzt.

– És szeretnék mutatni is valamit.

– Valami megmentésre váró állatot?

– Nem, Mr. Mindentudó, most nem egy állatot kell megmentened. – Egy pillanatra elhallgatott. – Csak egy kiscicát.

Felnyögtem.

– Egy icipici árva cicát.

– Most hagyd abba, hugi! Nem fogadok örökbe több állatot. Mindent összekakálnak. Mindent szarrá rágnak.

– Légyszi, Griff! Különben is te hoztad be azt a terhes kóbor macskát.

– Mert nem akartam háziállatot, ő meg folyton itt lógott a házam körül és beült az ajtóba.

Naná, ha egyszer megetettem, de úgy megsajnáltam szegénykét.

– Szóval a kölykök elég nagyok már ahhoz, hogy örökbe lehessen adni, és a szívem szakad meg, valahányszor rájuk nézek. Szívesen hazavinném az egyiket, de tudod, hogy anya allergiás a macskaszőrre. Ráadásul az albérletemet is most mondtam fel, hogy odaköltözhessek hozzá a műtétje után.

– Tudom, mekkora áldozatot hozol, Cheyenne.

A húgom imádta felemlegetni ezt a témát, csak azért, hogy bűntudatot ébresszen bennem. És persze mindig bejött neki – nem éltem volna túl, ha haza kellett volna költöznöm. Szerettem anyámat, de az őrületbe kergetett.

– Mennyi időre kell befogadnom?

– Nem sokáig, ígérem. Csak addig, amíg nem találok neki állandó otthont, ami biztos, hogy sikerülni fog, amint egy hónap múlva elindul az iskola.

Cheyenne tanítónőként dolgozott a régi általános iskolánkban.

– Hát legyen – morogtam, és a pálya felé vettem az irányt. – De most nem tudok érte menni. Épp edzésre megyek.

– Álmomban sem jutna eszembe, hogy megzavarjam az öregfiúk baseballedzését – mondta nevetve. – Akkor holnap várlak a menhelyen. Addigra összekészítem a papírokat.

– Jobban tennéd, ha nem gúnyolódnál velem, épp egy nagy szívességet teszek neked. A végén még meggondolom magam.

Megint felnevetett.

– Te nem teszel olyat. Ismerlek, Griffin Dempsey. A gránitkülső lágy szívet takar. Olyan vagy, mint a vaníliás Magnum. Olyan vagy, mint egy Cadbury krémtojás. Olyan vagy, mint egy…

Letettem a telefont. Kis szarházi.

Edzés után pár sráccal beültünk a Bulldog Pubba sörözni és pizzázni, és közben kidumáltuk a Mavericks csapatát. A teraszon üldögéltünk Cole Mitchell-lel, a sztárdobónkkal és Morettivel, a kettes védőnkkel, aki egyébként a leggyorsabb futónk.

– Szét fogjuk zúzni azokat a seggfejeket – mondta Cole. – Azt sem fogják tudni, honnan jön az ütés.

Kicsit összerándult, ahogy megigazította a vállán lévő jégzsákot.

Cole zsaru volt, korán megözvegyült, most egyedül neveli a kislányát, akit imád. Szomszédok voltunk, és mióta az eszünket tudjuk, a legjobb barátok. Hatévesek voltunk, amikor a családja ideköltözött, és olyan közel álltunk egymáshoz, mintha testvérek lennénk. Nem ismertem nála jobb embert, mindig egyenes és őszinte, még akkor is, ha kissé eltúlozta a csapatunk képességeit és a Mavs felett aratott győzelmet.

Bár ezzel nem volt egyedül.

– Rohadtul így lesz – helyeselt Moretti, és felemelte a sörösüvegét. Családja építőipari cégénél, a Moretti & Sonsnál dolgozott, és középiskolás korunk óta haverok voltunk, amikor a családja Bellamy Creekbe költözött.

– Meg fogjuk tizedelni őket. Én pedig gyorsan hazafutok, ahogy legutóbb is tettem. – Kényelmetlenül mocorgott a székén. – Remélem, addigra az ágyéksérülésem is rendbe jön.

Nevettem, és nagyot húztam a sörömből.

– Nehogy most dőljetek ki nekem, seggfejek. Ma este remek formában voltunk. Pontosak voltak a találatok. Jók voltak a dobások. A Mavs kemény csapat, de szerintem jók az esélyeink… hacsak nem egy rakás vénlánnyal leszek körülvéve a következő két hétben.

– Egyébként hol van Beckett? – kérdezte Cole, és elvett egy újabb szelet pizzát. – Azt hiszi, annyira profi, hogy már nincs is szüksége edzésre, vagy mi?

Beckett Weaver volt az egyetlen a gyerekkori négyesünkből, aki elhagyta Bellamy Creeket, egyetemre ment, és jó darabig vissza sem jött. Ezen persze egyikünk sem lepődött meg, hiszen mindig is ő volt köztünk a legokosabb – színjeles érettségi, ösztöndíj egy elit egyetemen, ahol évfolyamelső volt. Két diplomát szerzett, Manhattanbe költözött, pénzügyi területen helyezkedett el, és kibaszottul utálta minden egyes másodpercét. Egy farmon nőtt fel, és ez az életforma annyira hiányzott neki, hogy három évvel ezelőtt otthagyta New Yorkot, és hazaköltözött, hogy segítsen a családja szarvasmarhatelepén.

A csapat nagyon örült ennek, mivel mindig is Beckett volt köztünk a legjobb ütő. Én voltam a második, és rohadtul jó egyes védő is voltam, de most a Mavericks ellen minden erőnket össze kellett szednünk.

– Dehogyis, csak valamit el kellett intéznie ma este – mondtam.

– Biztos a teheneit kellett elszállítania – nevetett Cole, és megrázta a fejét. – Ez a fickó több időt tölt a teheneivel, mint bármi mással. Nem is értem, hogy bírja.

– Jobb, mint egész nap az íróasztal mögött görnyedni – mondtam. – Nem is értem, hogy bírta ki annyi ideig.

– Én tudom, úgy, hogy dollármilliókat keresett közben – mondta Moretti, és megpróbálta elkapni a felszolgáló tekintetét, hogy rendeljen még egy sört.

Nem kellett nagyon megerőltetnie magát, mert bárhol volt is, a közelében levő minden tizenkét és kilencven év közötti nő rajta felejtette a szemét. Mindig is ő volt a társaság sármőrje, aki bárkivel képes flörtölni, hogy megússza a kellemetlenségeket – tanárokkal, igazgatókkal, edzőkkel, lányokkal. Még az anyukák is imádták.

– Az a sötét szempár – mondta egyszer anyám álmodozóan. – Szinte izzik.

Persze a felszolgáló – egy huszonéves, csinos, hosszú szőke hajú, szégyenlős mosolyú lány – rögtön odajött hozzánk. Moretti elővette legcsábosabb nézését, és rendelt még egy sört, a lány sóhajtott, majd azt mondta, hogy azonnal hozza, és besietett a kocsmába, tőlünk meg sem kérdezte, kérünk-e valamit. Cole és én csak égnek emeltük a szemünket.

– Figyelj csak, Beckett nem mondott neked valamit az apjáról? – kérdezte Moretti.

– Az apjáról? – hunyorogva néztem rá az asztal túloldaláról. – Nem. Kellett volna?

– Anyám a minap összefutott vele a boltban, és szerinte elég furcsán viselkedett. Mintha gőze sem lenne arról, hogyan került oda.

– Hűha! Ez gáz!

Cole megint megigazította a vállán lévő jégzsákot.

– Az öregedés nagy szívás.

– Azért még nem vagyunk olyan öregek – mondta Moretti. – Még csak harmincévesek vagyunk.

– Harminckettő – igazítottam ki.

– Na jó, alig múltunk harmincévesek. De mi rossz van ebben? Még mindig tök jól nézünk ki – jelentette ki, és rámosolygott a felszolgálóra, aki letette elé a sörét.

– Kaphatnék még egyet én is? – fordultam hozzá.

– Máris hozom – mondta, majd Cole-ra pillantott. – És Mitchell rendőrtisztnek mit hozhatok?

Egy pillanatra elgondolkodott, majd megrázta a fejét.

– Kösz, nem kérek semmit, ideje mennem.

– Rendben, akkor hozom a számlát – rámosolygott, és elvette az üres tányérját.

– Azt hiszem, bejössz neki, Mitchell biztos úr – mondtam nevetve, a székemen hintázva.

– Na menj a francba! – mondta Cole.

– Nem, nem, Griffnek igaza van – mondta Moretti vigyorogva. – Nem engem szólított a nevemen. Miért nem hívod már el egy randira?

– Nem. – Cole hajthatatlan volt.

– De miért nem?

– Hát először is alig néz ki idősebbnek Mariah-nál, másodszor meg már nem is emlékszem, hogyan kell randira hívni egy lányt. Középiskolás koromban csináltam ilyet utoljára.

– Nyugi, semmi sem változott azóta – biztosította Moretti.

– Hányszor mondjam még, hogy kösz, jól vagyok? – erősködött Cole, és felemelte a kezét. – Nem akarok randizni senkivel. Az anyámmal élek. Egy kislányt nevelek. Pont elég nő van az életemben, akikkel foglalkoznom kell.

Moretti rám nézett.

– Na és te? Neked mi a kifogásod?

Megvontam a vállamat.

– Én sokkal okosabb vagyok, mint ti, seggfejek.

Moretti a fejét csóválta.

– Jézusom. Ti tényleg olyanok vagytok, mint a vénemberek. Úgy fogjátok végezni, mint a Muppet Show-ban az a két kótyagos fickó, Statler és Waldorf, akik egyedül ülnek a lelátón, nézik a Bulldogs-meccseket, és állandóan csak panaszkodnak.

Cole felnevetett.

– És te hol leszel?

– Ó, a feleségem és a kölykök addigra már a sírba kergetnek.

Összevontam a szemöldököm.

– Nem is tudtam, hogy megnősültél és vannak gyerekeid.

– Nincsenek. Legalábbis egyelőre. De én sem fogom megúszni. Az én családomban az a szokás, hogy van egy feleséged, lehetőleg olasz, és egyértelműen katolikus, és egy rakás gyereked. Sokba kerülnek, hangosak, és az őrületbe kergetnek, és aztán az életed hátralévő részét azzal töltöd, hogy bűntudatot ébresztesz bennük a szarságok miatt. – Megvonta a vállát, és felvette a sörét. – Így megy ez. Ez az élet körforgása, Moretti módra.

Elnevettem magam.

– És hol fogod megtalálni ezt a feleséget? Hiszen az összes olasz csajt ismered a városban, és ráadásul a fele a rokonod.

– Egy cseppet sem aggódom – jelentette ki Moretti, és az ég felé emelte az üveget. – De hiszek abban, hogy akkor sétál be az életembe, amikor a legkevésbé számítok rá.

Ebben a pillanatban hatalmas robbanás hangja törte meg az utca csendjét. Ha váratlan, erős zaj ér, villámgyorsan reagálok – a három afganisztáni bevetés nyoma benne maradt az idegrendszeremben –, azonnal felugrottam, hogy felmérjem a helyzetet, és szinte száguldozott bennem az adrenalin. De nem volt ok aggodalomra, a robbanást egyértelműen egy defektes gumi okozta.

Cole és Moretti is felállt az asztaltól, és együtt néztük, ahogy a piros színű veterán MG megpördül az úttesten, átugrik a betonpadkán, felszalad a járdára, és a Bellamy Creek Hitelszövetkezet előtt megáll. Ebből rájöttem, hogy az autó vezetője a legrosszabb dolgot tette, amit ilyenkor lehet – pánikba esett és rálépett a fékre. Szerencsére ilyenkor már senki sem parkol a hitelszövetkezet előtt, és a járda is üres volt. Az autó vezetője biztosan halálra rémült, és még az is lehet, hogy megsérült.

Szó nélkül indultunk el mindhárman az autó felé. Amint közel értünk, láttuk, hogy az MG utasoldali hátsó gumiabroncsa kapott defektet. Kinyílt az ajtó, a vezetője nagy nehezen kikászálódott az autóból, ami nem volt egyszerű művelet, mert… földig érő, hófehér menyasszonyi ruhát viselt.

– Szent szar – kapott a fejéhez Moretti. – Nem egészen erre céloztam az előbb.

Tágra nyílt szemmel bámultuk, ahogy a nő közeledik felénk, és minden apró részletet alaposan szemrevételeztünk rajta. A hosszú, pánt nélküli ruhát. A diadémot, amely a sötétszőke hajkorona tetején díszelgett. A könyékig érő fehér kesztyűt. A döbbent arckifejezését. Úgy nézett ki, mint egy összezavarodott Disney-hercegnő, aki Csodaországba indult, és most halvány gőze sincs arról, hogy miért itt kötött ki.

De tagadhatatlanul gyönyörű volt, tágra nyílt zöld szeméből és telt alsó ajkáról mintha azt olvastam volna: „SEGÍTS”, és ösztönösen meg akartam védeni őt.

– Jól van? – kérdeztem.

Pislogva nézett rám.

– Ez már a mennyország?

– Nem, ez Bellamy Creek – mondta Cole. – Asszonyom, minden rendben? Nincs szüksége segítségre?

– Én… – kezdte a nő. Aztán becsukta a szemét, a térde megroggyant, a teste ernyedten a hatalmas hófehér felhőbe zuhant.

Gyorsan odaugrottam, és még idejében sikerült elkapnom.

Kettő

Blair

Őszinte leszek – pocsékul vezetek.

Tájékozódási képességem a nullával egyenlő, nem értek az autókhoz, és sajnálatos módon hajlamos vagyok bárminek nekimenni, legyen az járdaszegély, más autók lökhárítója és egyéb random dolgok, például telefonpóznák vagy tűzcsapok. Egyszer véletlenül még egy szegény öreg magnóliafával is karamboloztam, bár őszintén szólva az nem az én hibám volt. Eltévesztettem a felhajtót, és az a fa minden előzetes figyelmeztetés nélkül hirtelen előttem termett, holott korábban soha nem láttam ott semmit.

Megesküdtem volna, hogy semmi sem volt előttem az úton, amikor BUMM! Mintha valami felrobbant volna az autóm alatt.

Bepánikoltam, beletapostam a fékbe, ami egyáltalán nem úgy működött, ahogy normál körülmények között kellene, erre még jobban pánikba estem, aminek az lett az eredménye, hogy az autóm átugrott egy betonpadkán, és a járdán landolt.

Na, itt kezdenek kissé homályossá válni az emlékeim. Úgy rémlik, hogy leállítottam a motort, és egy pillanatig csak ültem ott, mélyeket lélegeztem, a kormányt szorongattam, és hallgattam, ahogy zakatol a szívem. Aztán kikászálódtam a kocsiból, két kézzel felemeltem a tüllruhám szoknyarészét, és elindultam a járdán.

És akkor megláttam őket.

Három őrjítően dögös pasi állt ott, és mindegyik engem bámult. Egy pillanatig azt hittem, hogy alaposan bevágtam a fejem, és most Óz, a csodák csodája mesevilágába kerültem, ahol semmi sem valódi.

– Jól van? – kérdezte a középső.

Nem viccelek, úgy nézett ki, mint James Dean, csak magasabb és izmosabb kivitelben, tetoválásokkal az egyik karján. Nem is gondoltam, hogy valóban léteznek ilyen dögös pasik.

És csak ekkor döbbentem rá – meghaltam, csak nem tudok róla.

Pislogva néztem rá.

– Ez már a mennyország?

– Nem, ez Bellamy Creek – mondta a James Dean jobbján álló pasi. Ilyen ragyogó kék szemeket még életemben nem láttam. – Asszonyom, minden rendben? Nincs szüksége segítségre?

– Én…

Segítség? Bizony, elkelne a segítség, de az életemre esküszöm, fogalmam sincs, miért. A fejem elkezdett pörögni, a látásom elhomályosult, a térdem megroggyant.

Belezuhantam egy tüllfelhőbe.

Arra eszméltem, hogy valaki a karjában tart. Kinyitottam a szemem, és rájöttem, hogy James Dean biztosan elkapott, mielőtt a földre zuhantam volna.

– Fektesd le a padra! – szólalt meg hátul egy hang. – Emeld fel a lábát!

Éreztem, hogy nagyon óvatosan valami kemény felületre fektetnek. Valaki megfogta a lábam, és a szandálom sarkánál fogva felemelte, egy másik valaki a csuklómat fogta, és megmérte a pulzusomat.

– Asszonyom! Hall engem?

– Igen – bólintottam.

– Cole, ne hívjuk a 911-et? – James Dean letérdelt mellém.

– Kérem, ne! – mondtam. Nem voltam benne biztos, hogy a 911 hívása pénzbe kerül-e vagy sem, de ha mégis így lenne, ezt nem akartam. – Jól vagyok. Csak egy kicsit megszédültem.

Figyelmesen nézte az arcomat, kissé szkeptikusnak tűnt.

– Biztos benne?

Bólintottam, és csak most vettem észre a szemét. Neki is kék szeme volt, mint a barátjának, de olyan átható. Lágyabb, füstösebb kék. Halvány színű és gyönyörű.

Talán még fel is nyögtem.

– Nem érzek alkoholszagot, a pulzus normális – jelentette ki a fickó, aki a csuklómat tartotta.

– Nem ittam – mondtam rekedt hangon. – Talán csak kiszáradtam.

James Dean a lábam felé fordult.

– Moretti, beszaladnál a Bulldogba, és hoznál neki egy kis vizet?

– Máris. Cole, átveszed itt a helyemet?

A fickó, aki a pulzusomat ellenőrizte, most a karomat óvatosan a hasamra tette, és a lábamhoz lépett.

– Asszonyom, van önnek bármilyen egészségügyi problémája? – kérdezte. – Cukorbetegség?

Megráztam a fejem.

– Érez fájdalmat?

– Nem. Egyébként maga orvos vagy ilyesmi?

– Rendőr vagyok. A nevem Cole Mitchell, ő pedig Griffin. Griffin Dempsey. Megmondaná a nevét?

– Blair Beaufort.

– Hol lakik, Ms. Beaufort?

– Épp költözködöm.

– És mi szél hozta Bellamy Creekbe?

Próbáltam rájönni, miért is vagyok itt.

– Azt hiszem, a pite.

– A pite? – James Dean, vagyis Griffin Dempsey, mintha kicsit összezavarodott volna. – Miféle pite?

– Segítene felülni?

Megfogta a kezemet, és lassan felültetett, Mitchell rendőr pedig óvatosan letette a lábamat a földre.

– Köszönöm. – Lehunytam a szemem, mélyeket lélegeztem, és közben próbáltam összeszedni a fejemben az elmúlt óra történéseit. – Az autópályán voltam, amikor észrevettem a Bellamy Creek cukrászda reklámtábláját, amely szerint ezerkilencszázötvenhét óta itt sütik a Középnyugat legjobb almás pitéjét. Történetesen imádom az almás pitét, így nem tudtam ellenállni a kísértésnek.

– Ja, hogy az a pite. – Mitchell rendőr felsóhajtott, és a fejét rázta. – Az sajnos egy régi tábla.

– Úgy érti, hogy nincs semmilyen pite? – kérdeztem hitetlenkedve. Ez egyáltalán törvényes? Biztosan nem reklámozhatnának olyan pitét, ami már nem is létezik.

– Hát, pite az van – mondta. – De ez nem az ön pitéje. Nem a táblán levő pite. Azt a pitét azóta nem ettük, mióta Betty Frankel meghalt, és magával vitte a receptet a sírba.

– Komolyan?

– Bizony. – Megrázta a fejét, és szomorúan felsóhajtott. – A fenébe, mennyire hiányzik az a pite!

– Akárcsak nekem – vágta rá Griffin.

Visszajött a sötét hajú barátjuk, aki a vízért ment, és átnyújtott nekem egy műanyag poharat, benne egy papír szívószállal.

– Tessék, meghoztam a vizet.

Pár másodpercig bámultam őt, rácsodálkozva sötéten izzó szemére és arányos testére. Te jó ég, mi a fene van errefelé a vízben?

– Köszönöm. Nagyon kedves.

Hálás voltam, és ittam pár kortyot. Aztán, arra az esetre, ha esetleg valami rejtélyes szépségszökőkútból származna a víz, ittam még belőle.

Griffin előhúzta zsebéből a tárcáját.

– Figyelj, Moretti, tegyél meg nekem még egy szívességet. Kifizetnéd a számlámat? Elszaladok az autómentőért.

– Persze. – Moretti elvette a pénzt, de egy pillanatig ott állt még előttem mozdulatlanul, és úgy nézett rám, mintha szellemet látna.

– Valami gond van? – kérdeztem, kicsit feszélyezett vizslató tekintete.

– Maga nem olasz, ugye?

– Nem.

– És nem is katolikus?

Megráztam a fejem.

– Sajnálom, de nem.

Moretti megkönnyebbültnek tűnt.

– Mindjárt visszajövök.

– Én is rendezem a számlát – mondta Mitchell rendőr. – Maradj itt addig, Griff! Amint végeztem, itt maradok vele, amíg te elmész az autómentőért.

– Rendben.

Egy autómentő.

A francba.

Biztos voltam benne, hogy ez pénzbe fog kerülni, bár gőzöm sem volt, hogy mennyibe. Az az igazság, hogy gyerekkoromban mindent megkaptam, amit csak pénzért meg lehetett vásárolni, de arról fogalmam sem volt, hogy az alapvető dolgok mennyibe kerülnek.

Sok mindent meg kell még tanulnom, most, hogy egyedül maradtam.

Abban a pillanatban tudatosult bennem a valóság. Ittam még egy kis vizet, és azt kívántam, bárcsak valami erősebb lenne!

– Szóval Blair Beaufort. Várja valaki valahol? – Griffin Dempsey a ruhámra pillantott. – Mondjuk… az oltárnál?

Furcsán néztem rá.

– Ez nem menyasszonyi ruha.

– Nem az?

– Dehogy, ez az elsőbálozós ruhám.

Alig tudta leplezni mosolyát.

– Na persze, mi más is lehetne.

– Csak azért van rajtam, mert nem fért bele a bőröndbe.

– És a korona?

– Ez egy tiara, és ez a legértékesebb darabom. Nem akartam, hogy összetörjön.

Megigazította baseballsapkáját, és gyanakodva méregetett, mintha azt latolgatná, hogy tényleg kivan-e mind a négy kerekem.

Nagyot sóhajtottam.

– Az autóm elég kicsi, ebből következik, hogy a bőröndöm is kicsi. Nem fért el benne minden.

– Miért nem bérelt ki egy furgont a költözéshez?

Megvontam a vállam.

– Nincsenek bútoraim.

– Ez jó! Báli ruhája van, de kanapéja nincs?

Feljebb csúsztam a padon.

– Nekem ez nem szimpla báli ruha, uram. Életem legkülönlegesebb estéjén viseltem. Táncoltam benne, és gyönyörűnek éreztem magam. Megihletett. Reményt adott. Mintha akkor kezdődött volna az életem. Ragaszkodnom kell ehhez az érzéshez, főleg most.

– Miért pont most?

Szipogtam egyet, és elfordultam.

– Ez magánügy.

– Rendben.

Arra számítottam, hogy kíváncsiskodni kezd részletekről, és kissé bosszantott is, hogy nem tette.

– Ha tudni akarja, mostanában megváltoztak az életkörülményeim, és már nem rendelkezem olyan anyagi erőforrásokkal, mint régen.

– Ezt sajnálattal hallom.

– A családom nehéz időket élt át – folytattam, mintha a kérdésére válaszolnék.

– Megesik az ilyesmi.

– Az apám alkalmazott néhány… kreatív megoldást a könyvelésben, amit nevezhetünk adócsalásnak is, és most bíróság elé kell állnia. De egyébként nem rossz ember, csak rossz döntéseket hozott.

Szegény fickó nyilvánvalóan nem tudta, mit mondjon, de én meg nem tudtam leállni, csak mondtam a magamét (ez egy visszatérő probléma nálam).

– Nagyjából mindenünket el kellett adnunk, még a bútorainkat is, csak hogy ki tudjuk fizetni az adóhátralékot és az ügyvédi költségeket. Anyám visszaköltözött a nagyanyámhoz, aki azt mondta: „Ugye, megmondtam, hogy ne menj hozzá egy Beauforthoz”, nekem meg felajánlotta, hogy összehoz a klubjába járó egyik mogorva, zsémbes vén milliomossal, de én ebből köszi, nem kérek. Inkább vagyok szegény, mint valakinek a kirakatfelesége.

– Nem hibáztatom ezért.

– Ebből aztán hatalmas veszekedés kerekedett, mert a családom nem szokott hozzá, hogy kiállok magamért. Azt hitték, hogy majd szépen megteszem, amit mondanak, mint mindig. De ezúttal nem így történt – mondtam, és felszegtem az állam. – Ezúttal az lesz, amit én akarok.

– És mi lesz az?

– Újra akarok kezdeni mindent valahol. Saját vállalkozásom lesz.

– Miféle vállalkozást akar indítani?

– Nyitok egy pékséget.

– Egy pékséget? – Griffin hangja meglepettnek tűnt.

– Bizony – feleltem, és felhörpintettem az utolsó korty jeges vizet. – Mindig is szerettem sütni, és igazából nagyon jó vagyok benne, de a szüleim nem engedték, hogy cukrásziskolába menjek.

– Miért nem?

– Azt mondták, hogy egyetemre kell mennem, és egy jó szakot kell választanom, például történelmet vagy franciát. Én meg hallgattam rájuk.

– Végül melyiket választotta?

– A franciát. – Pajkosan elmosolyodtam. – És aztán amikor az első évemet töltöttem külföldön, titokban beiratkoztam egy párizsi cukrászmesterhez, és nála tanultam. Persze a diploma megszerzése után elvállaltam azt a kényelmes állást, amit a szüleim kiválasztottak nekem, abban a puccos lakásban éltem, amit ők vettek nekem, magukkal cipeltek mindenféle unalmas társasági eseményre, ahol drága pezsgőt kortyolgattam, szmokingos pasikkal táncoltam, és úgy tettem, mintha remekül érezném magam.

– Valóságos kínzás!

– Az is volt – helyeseltem, bár lehet, hogy csak cukkolt. – Mert belül szép lassan haldokoltam. Folyton azt kérdezgettem magamtól: „Ennyi volt? Életem hátralevő részét ebben a dögunalomban fogom tölteni? Mi lesz az álmaimmal? Áldozzam fel a lelkemet a gazdagságért?”

– Nem tudom. Az ön lelke valószínűleg drágább, mint az enyém.

– Ezért úgy döntöttem, hogy valamit tennem kell, és az elmúlt pár évben titokban egy kávézó konyháján dolgoztam minden reggel öttől nyolcig. Aztán hazarohantam, kitakarítottam, és kilenckor már az irodában voltam. A családomnak sejtelme sem volt róla, mit csinálok.

– Jó móka lehetett – mondta kuncogva, és észrevettem egy gödröcskét az állán.

– Mi olyan vicces?

– Nem is tudom. – Újra megigazította a sapkáját. – Csak olyan fura, hogy az embernek titkolnia kell a szülei elől, hogy dolgozik.

– Egyáltalán nem az, ha az én szüleimről van szó. Mindenesetre, amikor ez a nagy fordulat bekövetkezett az életünkben, én jelnek vettem, hogy hagyjam magam mögött a régi életemet, és valahol máshol kezdjek új életet. Szóval most épp ezt teszem.

– Sok szerencsét!

– Köszönöm. – Figyeltem az arcát, és vártam, hogy ő is megossza velem a történetét. Az udvariasság ezt kívánná, nem igaz? – Szóval?

– Szóval mi?

– Mi a helyzet magával?

– Autószerelő vagyok. A szüleim beleegyezésével.

Vártam a folytatást.

– Ennyi?

– Ennyi.

– Mindig is szerelő akart lenni?

Furcsán nézett rám.

– Túl sokat beszél.

– A beszélgetés elveszett művészet.

– Az az érzésem, ön megtalálta.

Sóhajtottam, ejtettem a művészet témát, és gyakorlatiasabb dolgokra tértem át.

– Szóval mennyire súlyos a kár a kocsimban? Sokba fog kerülni a javítás? Mennyi ideig fog tartani?

– Nehéz megmondani. – Egy pillanatig tanulmányozta az MG-met, aztán négykézlábra ereszkedett, és megnézte a kocsi alját. – A kátyúnak köszönhetően, amibe belehajtott, mindenképpen új gumiabroncsra lesz szükség, a kocsi elejét is rendbe kell hozni, és szerintem a fékeket is cserélni kell. Milyen régi ez az autó?

– Régi.

– Milyen évjárat?

– Azt hiszem, ezerkilencszázhetvenegy.

Rám nézett.

– Azt hiszi?

Megvontam a vállam.

– A fickó legalábbis ezt mondta.

– Milyen fickó?

– Akitől a múlt héten megvettem. Nagyon jó üzletet csináltam, mert a kocsi már egy ideje a pajtában volt.

– Ó, egek! – Griffin felállt, és leporolta a kezét. – Majd holnap mindent átnézek. Megnézem, hogy elég biztonságos-e.

– Jó, de mennyibe fog kerülni? Mondtam az előbb, hogy anyagilag nem vagyok túlságosan eleresztve.

– Majd kitalálunk valamit.

A kocsma felé nézett, és megdörzsölte a tarkóját. A ruháján látszott, hogy korábban már megizzadt valahol, és azon kaptam magam, hogy végigmérem széles vállát és karcsú derekát. Tuti, hogy vésővel metszett hasizmai vannak. Igaz, hogy nem volt szerencsém még ilyet látni, de ennek a fickónak biztosan az van.

– Nem szeretne leülni? – Kicsusszantam a pad egyik oldalára, hogy helyet csináljak neki.

Lassan odalépett és leült, a karját keresztbe fonta a mellkasán.

– Köszönöm.

Le sem tudtam venni a szememet vastag alkarjáról, széles tenyeréről.

– Egyébként köszönöm, hogy elkapott, és nem vágódtam el a földön. Biztosan gyors reflexei vannak.

Megvonta a vállát.

– Inkább jók az ösztöneim.

Egy pillanatig csendben ültünk, én pedig ide-oda pásztáztam az utcát.

– Kedves kisvárosnak tűnik. Itt nőtt fel?

– Igen.

Vártam, hogy ő is megkérdezze, hol nőttem fel.

De arra várhattam.

– Belle Meade, Tennessee – jelentettem ki. – Onnan származom. És épp egy Cloverleigh Farms nevű helyre tartok.

– Életemben nem hallottam róla.

– Tényleg? – húztam el a számat. – A fenébe, remélem, jó irányba indultam.

– Merre van?

– Leelenau-félsziget.

Bólintott.

– Jó az irány. Körülbelül háromórányira van innen északra.

– Tyűha! – mondtam, lehámoztam magamról a kesztyűmet, és azzal legyeztem az arcomat.

Egy perc múlva megkérdezte:

– Elköltözik egy farmra?

Nevettem.

– Ezen most meglepődött?

– Tulajdonképpen igen.

– Az igazat megvallva ez nem csak egy farm. Hanem egy fogadó is, amelyben borászat és egy étterem is működik. A Sawyer család vezeti. Néhány évvel ezelőtt voltam már ott egy esküvőn, és azonnal beleszerettem. Gyönyörű. És hihetetlen érzéssel töltött el. Ha egy hely viszonozni tudná az érzelmeket vagy meg tudna ölelni, akkor ez a hely biztosan megtenné. Hát ezért megyek oda.

– Hogy érezze az ölelést.

Nem tudtam eldönteni, hogy csak ugrat, vagy komolyan mondja.

– Igen. Ha újra átérezhetem ezt az érzést, akkor tudni fogom, hol a helyem.

– Úgy hangzik, mintha már mindent eltervezett volna.

Nem, még közel sem, de keresztbe tettem az ujjaimat, és bíztam benne, hogy igaza van.

– Szia! Bocs, hogy ilyen sokáig tartott. – Mitchell rendőr és a sötét hajú barátja kocogott vissza. – De Moretti bájcsevegett a felszolgálóval.

– Más újság? – morogta Griffin, és felállt.

– Képzeld, megdöntöttem a saját rekordomat! Öt percet lefaragtam a szokásos időmből, hogy megszerezzem a számát – mondta Moretti.

– Gratulálok – gúnyolódott Griffin. – Elugrok a garázsba az autómentőért. Tíz perc, és itt vagyok.

– Rendben.

A zsaru lehuppant mellém a padra, és néztük, ahogy Griffin átkocog az úton, és beszáll egy fehér kisteherautóba.

– Ne aggódjon, minden rendben lesz – nyugtatott meg Moretti. – Griffin a világ legjobb szerelője. Pillanatok alatt megjavítja a járgányt.

– Remélem – mondtam. – Gondolja, hogy ma estére elkészül vele?

– Ha valaki, akkor Griffin képes rá.

Mitchell rendőrtiszt nagyon magabiztosnak tűnt, és ettől máris egy kicsit jobban éreztem magam.

Azok a hatalmas kezek igencsak ügyesnek látszottak.

– Indulásra kész? – kérdezte Griffin, amikor feltették szegény kis MG-met az autómentőre. Megküzdöttek vele, annak köszönhetően, hogy olyan szerencsétlen szögben sikerült „leparkolnom”.

– Igen – feleltem. – Jöhetek magával?

Jól szórakozott a kérdésemen.

– Hacsak nincs kedve gyalogolni. De nem leszek ott maga mellett, hogy elkapjam, ha esetleg megint elesne.

– Nagyon vicces. Kösz, de akkor inkább jövök.

Kinyitotta az utasülés ajtaját, és megláttam, hogy egy takarót terített az első ülésre. Ezt direkt miattam tette?

Meghatódva felhúztam a ruhám alját, és bemásztam, bár egy lábon ugrálva szerencsétlenkedtem egy darabig, és majdnem megkértem, hogy segítsen. De aztán leültem a takaróra, elrendezgettem magam körül a tüllszoknyát, majd biccentettem, hogy becsukhatja az ajtót. Láttam, hogy próbálja elfojtani feltörni készülő nevetését.

A vezetőfülke sötét volt, keveredett benne a benzin és a bőr szaga, ami furcsán kellemes és férfias hangulatot árasztott. A műhelybe vezető úton lopva figyeltem Griffin profilját, és ismét megállapítottam, milyen jóképű. Vésővel metszett áll, határozott, egyenes orr, telt ajak. Kíváncsi voltam, vajon milyen színű hajat takar a sapkája. Újra láttam magam előtt a szeme kékjét, és a hasam görcsbe rándult az izgalomtól.

De valószínűleg egy nagy bunkó. Én csak az ilyeneket tudom bevonzani. Ez volt a másik dolog, amin változtatni akartam az új életemben – nem randizok soha többet munkamániás szépfiúkkal vagy lusta, öntelt seggfejekkel. Nem dőlök be többet a szép hazugságoknak vagy az üres ígéreteknek, és a vaskos bankszámla is hidegen hagy. Mindenkinél jobban tudtam, hogy a pénz milyen gyorsan el tud tűnni.

Valaki jót akartam. Valakit, aki igazi. Aki őszinte. Valakit, akinek nagy szíve van, és nagy álmai, és ha történetesen a farka is nagy… nos, nem panaszkodnék.

De ezzel később foglalkozom. Az első dolgom, hogy saját magamon dolgozzak.

Ahogy kiértünk a belvárosból, Griffin lelassított, és elmentünk egy legalább százévesnek látszó magas téglaépület előtt. Két és fél emelet magas volt, és két hatalmas, íves oldalajtó díszítette. A homlokzatot utcai lámpák világították meg, és az épület elején egy tábla hirdette: BELLAMY CREEK SZERVIZ. Felette, a betonba vésve alig kivehető betűkkel az állt: Ladder Co. 3.

– Csak nem tűzoltóállomás volt? – kérdeztem.

– De igen.

Griffin bekanyarodott az épület melletti parkolóba, és profi módon benavigálta a teherautót a helyére, én pedig megcsodáltam a régi tűzoltóállomás szecessziós épületét.

– Gyönyörű ez az épület.

– Köszönöm. A nagyapám vette az ezerkilencszázötvenes években. Akkoriban már évek óta üresen állt, és omladozott. Nem tudtak mit kezdeni vele, és már majdnem lebontották.

Elakadt a lélegzetem.

– Hála az égnek, hogy megmentette.

– Mindenki azt mondta neki, hogy őrültség, ő mégis jelzálogot vett fel rá, és csak azért is megvette.

– Mert hitt benne – mondtam, és libabőrös lettem.

– Vagy egyszerűen csak makacs volt. – Griffin leparkolta a teherautót. – Az apám ugyanilyen hajthatatlan volt, ha valamit nagyon akart.

Ránéztem.

– És magával mi a helyzet?

– Velem?

– Igen. Hajlandó mindent megtenni azért, amire szívből vágyakozik?

– Megtanultam, hogy nem szabad érzelmek alapján döntenem.

A tekintetünk találkozott a sötétben.

– Miért nem?

Egy pillanatig azt hittem, hogy nem fog válaszolni, vagy esetleg a fejemhez vágja, hogy törődjek a saját dolgommal, de meglepett.

– Mert annak sosem lesz jó vége.

Már majdnem megkérdeztem, mi volt az, amire annyira vágyott de csalódnia kellett, ám még idejében rájöttem, hogy ez túl személyes kérdés lenne, így jobbnak láttam, ha befogom a számat.

Ez egy nagyon nehéz pillanat volt számomra.

Griffin megköszörülte a torkát.

– Bemehet az előtérbe, és ott megvárhatja, amíg kipakolok a kocsijából.

– Köszönöm.

– Kell belőle valami?

Az ajkamba haraptam.

– Nem készül el ma?

Úgy nézett rám, mintha egy másik bolygóról csöppentem volna ide.

– Ööö… nem.

– Akkor kell a bőröndöm. Van Hilton a városban? – kérdeztem, remélve, hogy van legalább egy olyan hitelkártyám, amit még nem merítettem ki.

Úgy nevetett, mintha a világ legjobb viccét meséltem volna.

– Az nincs, van viszont néhány panzió, és egy motel is nem messze innen, az út mellett.

– Rendben.

– Amint végeztem itt, behozom a bőröndöt az irodába. A csomagtartóban van?

– Igen.

Kinyitotta az ajtót.

– Segítsek kiszállni a kocsiból?

– Azt hiszem, menni fog.

De amikor kinyitottam az ajtót és lenéztem, a járda sokkal mélyebbnek tűnt, mint amikor beszálltam. A vállam fölött kukucskáltam rá.

– Nincs kéznél véletlenül egy fellépő?

Kuncogva rázta meg a fejét.

– Nyugi, Hamupipőke! Nem venném a lelkemre, ha elveszítené a cipőjét vagy kimenne a bokája.

– Köszönöm.

Kifelé fordultam az ülésben, közben Griffin átsétált az én oldalamra, és már nyújtotta felém a kezét – aztán hirtelen megállt.

– Jó lesz így? – kérdezte, és keze pár centiméterre volt a derekamtól.

– Igen – bólintottam.

Kezével átfogta a derekamat, könnyedén kiemelt a teherautóból, és letett a földre. Sosem voltam valami jó táncos, de úgy képzeltem, hogy Ginger Rogers is így érezhette magát minden alkalommal, valahányszor Fred Astaire felemelte.

Mintha egy röpke pillanatra legyőznénk a gravitációt.

Tíz percre magamra hagyott a kis váróteremben. Kis helyiség volt, nem sok minden volt benne. Nem volt koszos vagy rendetlen, de túl meleg vagy barátságos sem. Állott kávészag terjengett a levegőben, és éreztem valami vegyszernek és fémnek a szagát is – pont olyan volt, mint amikor a hajlakkot kifújjuk a flakonból.

Az asztalon szép kupacba rendezve magazinok hevertek, mindegyik gyűrött és elég régi volt. A fémből készült összecsukható székeken párnázott vinilborítás feszült. Az egyik felhasadt. A szőnyeg kissé kopottas volt, de elég tisztának tűnt, a sarokban mennyezeti kampóra akasztva egy szomorú, szomjas növény kókadozott.

Elővettem a telefonomat, fel akartam menni a Google Mapsre, hogy rákeressek a „szállások” címszóra, de mivel ez nyilvánvalóan nem az én napom volt, a készülékem lemerült. Visszadobtam a táskámba, és próbáltam visszatartani a könnyeimet. Nem akartam, hogy Griffin sírni lásson, és különben is elhatároztam, hogy olyan nő leszek, aki képes megoldani a saját problémáit.

Mélyeket lélegeztem, miközben tervet szőttem. Keresek valami olcsó helyet, ahol megvacsorázhatok, és megkérdezek valakit az étteremben, hogy feltölthetem-e a telefonomat, amíg eszem, aztán keresek valami szálláshelyet, ahol eltölthetem az éjszakát. Persze azt még mindig nem tudtam, hogyan tudom kifizetni – és itt volt még az autójavítás is –, de egyszerre csak egy problémára összpontosítunk, nem igaz?

Amikor Griffin visszajött, elkérte a jogosítványomat, kitöltött pár papírt, és azt mondta, hogy holnap reggel első dolga lesz átnézni a kocsit.

– Köszönöm – mondtam, és visszatettem a jogosítványomat a tárcámba.

– Elvihetem valahova?

– Köszönöm, nem szükséges. Tudna ajánlani egy éttermet a közelben?

A falon függő öreg órára nézett.

– Biztos vagyok benne, hogy ilyenkor nyáron a vendéglő hétköznap este tízig van nyitva. De már fél tíz van, úgyhogy jobb lesz, ha siet.

– Közel van?

– Igen. Csak néhány háztömbre innen, nyugati irányban. Amikor innen kilép, forduljon balra. Ha gondolja, szívesen elviszem.

– Nem, nem. Rendben leszek.

Elhatároztam, hogy bátor és független nő leszek, felkaptam a bőröndömet, ő pedig átment az előtéren és kinyitotta az ajtót.

Képtelen voltam megmozdulni. Olyan volt, mintha bebetonoztak volna.

Ekkor döbbentem rá, hogy semmi kedvem itthagyni őt.

Bármilyen őrültségnek is hangzik, tetszett nekem ez a filmsztár arcú kisvárosi szerelő az állán lévő gödröcskével, a tetoválásaival, a mély hangjával, a nagy, erős kezével és a szívével, amire – amint már megtanulta – nem lehet komoly döntéseket bízni. Biztonságban éreztem magam mellette. Igazából nem is tudtam megmagyarázni, miért bíztam meg benne, mégis megtettem. És valahogy szerettem volna többet megtudni róla.