részlet

© 2023 Fiala Borcsa
© 2023 Kolibri Kiadó, Budapest
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Illusztráció © mart_m/Getty Images
Borítóterv © Darrell Gulin/Getty Images
#POV logót tervezte Váraljai Viktória

ISSN 2939 676X
ISBN 978 963 599 476 2

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Kecskés Ildikó
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Első
Utolsó

Az ember bele sem gondol, hogy az lehet az utolsó alkalom. Akkor legalábbis biztosan nem, amikor épp benne van a kellős közepében.

Az utolsó nyári délután, amikor a barátaiddal kimentek a játszótérre. Lógtok a hintán, kergetőztök a fák között, beültök a pingpongasztal alá dumálni. A csúszda tetején egy pillanatra szétnézel, kiélvezed a magasságot, miközben a fenekedet melegíti a nyárforró műanyag: olyan otthonos, sok mindenkit ismersz. Van, akit csak látásból, de a legtöbbjükkel már játszottál. Vagy nevettetek valamin egyszer. És hát a haverok, akikkel szinte mindennap itt találkoztok. Az egyiknek vigyorogva intesz is, mielőtt lecsúsznál a színes kisvödröktől, lapátkáktól tarkálló homokba.

Aztán történik valami. Már nem ott akartok találkozni. Már ciki a játszótér. Idegesít a kisgyerekek sivalkodása. Vagy rátok szólnak a kölykeikért (amúgy full feleslegesen) aggódó anyukák, menjetek máshova rajcsúrozni. A haverodék elköltöznek. Nem egy másik városrészbe, hanem külföldre, és hiába fogadkoztok, hogy tartjátok a kapcsolatot, már ott helyben tudod: az nem lesz ugyanaz.

Elkezdődik a suli, délutánonként már senki nem ér rá, a következő nyáron pedig eszetekbe se jut játszótérre menni. De akkor, ott a csúszda tetején még fogalmad sincs róla, hogy aznap vagy ott utoljára a barátaiddal. Ha valaki mondaná, el sem hinnéd, csak bosszankodnál, hogy milyen képtelen hülyeségeket beszél. Pedig…

Vagy az utolsó, tényleg felhőtlen családi kirándulás. Apád vezet, az anyukád pedig – akit kicsi korod óta Anyinak hívsz, és ez volt az első szó, amit kimondtál – veled együtt dúdolja a rádióból szóló amerikai slágert. Elég bénán, a kiejtése megmosolyogtat, de azért vígan fújjátok. Amikor felértek a kilátóhoz, anyukád előveszi az otthonról hozott szendvicseket. Mielőtt a kezedbe nyomja a tiédet, gondosan lehámozza a paprikára ragadt papírszalvéta-fecnit. Kockás és ázott. Egy percig tűnődik, hová dobja, de aztán összemorzsolja az ujjai között és lazán a földre pöcköli. Téliszalámiszag keveredik a vénasszonyok nyarának illatával. Apád később mond valami vicceset, már nem emlékszel, mit, akkoriban még szeretett poénkodni, olyan igazi faterhumora volt. Haverok előtt kínos, de most ott fent a kilátóban vele nevetsz. Anyi pedig megcsókolja. Kicsit zavarban vagy tőle, de azért mégiscsak jólesik látni. Főleg utólag gondolod, hogy szívszorítóan klassz látvány volt. Amikor rájössz: az volt az utolsó.

Mert aztán történik valami, amire álmodban sem gondoltál, és amit nem is tudsz értelmezni. Többé már nem hülyéskednek együtt. Apádnak sok lesz a dolga, nagy a nyomás a munkahelyen. Túlóráznia is kell, meg vacsorákra járni az üzletfelekkel. Soha többé nem mentek kirándulni hármasban. Kettesben még párszor igen, főleg apukáddal. Miután elköltözött. De mindketten érzitek, ez csak egy béna próbálkozás. A beszélgetésetek is döcögősebb lesz. Végül felhagytok vele. Azonban akkor, ott a kilátóban még fogalmad sincs róla: életedben ez az utolsó ilyen önfeledt, családi pillanat.

Vagy amikor váratlanul meglátogatod a nagymamádat. Ősz van. Pont arra jártál, eszedbe jutott az a sok édes tea, amit nála nyakaltál be, amikor beteg voltál. Meg a mesék, amiket az ágyad szélén ülve olvasott. Sokkal többet, és sokkal tovább, mint a szüleid, nem kellett nyaggatni, hogy de lécci, még egy utolsót. Szóval gondoltad, felugrasz. Rég nem jártál nála, mégis olyan, mintha számított volna az érkezésedre. Mintha tulajdonképpen mindig is rád várna. Leülsz a nappaliban a csokoládészín bársonyfotelbe, oda, ahová mindig szoktál. Ami a te helyed, már ki tudja, miért és mióta. Ő a konyhában csörömpöl, aztán megjelenik a madárkás tálcával. Amikor nála betegeskedtél, akkor is mindig ezen hozta neked az ágyba a finomságokat. A te bögrédben (az autósban, az unokatestvéredé a traktoros) mézes teát hoz (naná!), mellé linzert, ezúttal a vendégeknek tartogatott aranyszegélyes porcelántányéron, mert nem vagy már kisgyerek, nem fogod leejteni. Szereted a lakásának az illatát, sehol másutt nincs ilyen. De hogy pontosan miből áll, azt nem tudnád megmondani. Szereted a régi óra halk tiktakolását. Olyan megnyugtató.

Egyszer, amikor zsebkendő után kutattál a fürdőben, észrevetted, hogy még mindig ott van a szekrényében a gyerekkori fogkeféd: sárga nyelű, apró fejű, szanaszéjjel álló sörtékkel. Az őzikés fogmosópohárban várakozik türelmesen, hogy ha egyszer újra a nagymamánál akarnál aludni, ott legyen.

Most beszélgettek mindenféléről. Elmeséled, mi van a suliban, meg a barátokkal, és csak neki el tudod mondani azt is, ami mostanában aggaszt. Ő meghallgat, és elárulja, annak idején ezen ő is sokat agyalt. És ettől valahogy már nem tűnik olyan félelmetesnek a dolog számodra sem. Jót dumáltok, hamar elszalad az idő. És gyorsan elfogy a linzer is a tányérról. Mikor menned kell, megígéred, hogy hamarosan jössz újra.

De soha többé nem látogatod meg.

A következő hetekben mással vagy elfoglalva. Mire újra eszedbe jutna, addigra kórházba kerül. Nincs jó állapotban, anyukád szerint így most ne nézd meg. Aztán már ha akarnád, se tudnád. De akkor, ott a csokoládészín bársonyfotelben, miközben a kezedben az aranyszegélyes kistányért egyensúlyozod, hogy ne morzsázz a földre, fogalmad sincs róla, hogy aznap látod utoljára.

Szóval ja. Szar ügy, de egy csomó mindennél nem lehet tudni előre, hogy ennyi volt. Hogy a bársonyzsákban, amibe újra és újra belenyúlsz, az volt az utolsó szivárványos üveggolyó, és hiába nyúlkálsz bele, már nincs benne több. És nem is lesz.

Így volt ezzel Liza is aznap, amikor suli után a barátnőivel elmentek Bubble teázni a sarki ázsiai büfébe. Ahogy minden egyes pénteken, kivétel nélkül, tavaly tavasz óta. Úgyhogy elmondható: semmi nem indokolta, hogy az aznapi legyen az utolsó. Ha valaki elmondja Lizának, hogy a barátait, de még az általa oly jól ismert világot is akkor látja utoljára, tutira röhögőgörcsöt kap. És ha visszakérdezne, hogy mégis, miért érne itt most minden véget, a választól még harsányabban nevetne.

Hiszen azt tényleg nem láthatta előre senki sem, hogy azon a teljesen szokványos délutánon majd egyszer csak szétmállik alatta a padló, és őt örökre beszippantja a sötétség. De még ha látta volna is, mondd: ki hisz el ilyen baromságokat?!

Második
A harmadik nevetés

Már megint Zsuzsura kellett várni, mint az utóbbi időben szinte minden alkalommal. Liza és Csenge a suli előtti korlátnak dőltek és a telefonjukat nyomkodták, amíg a barátnőjük előkerül. Újra. Egyszer ugyanis már lejött velük, de aztán visszaszaladt a mosdóba, hogy „kicsit rendbe szedje magát”. Ezt Liza totál nem értette, hiszen eddig is rendben volt, amellett csak a teázóba mennek hárman, oda igazán felesleges kiglancolnia magát. De mostanra kiismerte annyira Zsuzsut, hogy ne álljon neki akadékoskodni. Semmi szüksége nem volt rá, hogy azzal a nevetésével válaszoljon a sürgetésére, ami az utóbbi időben lett a sajátja.

Liza nagycsoportos óvodás kora óta ismerte Zsuzsut, azaz hét éve, hat hónapja, kilenc napja és nyolc órája. Azóta, hogy Zsuzsuék felköltöztek Pestre Kaposvárról, és a szülei beíratták a Medve utcai óvodába. Ami azt is jelenti, hogy hét éve, hat hónapja, kilenc napja és körülbelül hét és fél órája voltak barátok, ami részben Zsuzsu anyukájának volt köszönhető. Amikor annak idején, az óvodai játszósruhába átöltöztetett lányával megállt a csoportszoba ajtajában, körbenézett, majd rámutatott a sarokban egyedül üldögélő Lizára. „Miért nem mész oda játszani ahhoz a kislányhoz? Szerintem örülne neki.” Így is volt, Liza hálásan nézett fel az új lányra, aki magabiztosan, mintha mi sem lenne természetesebb, húzta magával babázni. És húzza azóta is maga után mindenféle kalandba, amikbe Lizának soha nem lett volna mersze egyedül belevágni.

Persze, akkoriban Zsuzsunak még csak két nevetése volt. Az egyik az a csilingelő, gurgulázó hang, ami szinte előrobban a torkából, ami nem ismer félelmet, se istent, se embert, amit sehogyan nem lehet elfojtani még akkor sem, ha a matektanár feje már szinte vöröslik a dühtől. A másik az a lágy hang, ami szinte nem is nevetés, hanem gügyögő dorombolás, amit általában akkor produkált, amikor cuki pandás videókat nézegettek, vagy kivételesen Liza állt elő valamilyen programötlettel (amilyen például az ázsiai buborékteázás volt tavaly tavasszal, és amit azóta is rendszeresen megejtenek), illetve akkor csinálta még, ha elérzékenyült valamin.

A harmadik nevetése azonban csak az elmúlt pár hónapban jelent meg. Úgy telepedett be Zsuzsu szájába, mint egy szomszéd, aki csak átkopog vasárnap délután, hogy kölcsönadnál-e neki három tojást a piskótához, mert már bezártak a boltok, aztán ott marad az ajtóban beszélgetni, később még beljebb invitáltatja magát, majd mire kettőt pislogsz, már be is költözött.

Lizát ez a harmadik nevetés mindig zavarba hozta és felkavarta. Egyszerre volt gúnyos és kacér és rozsdás és felnőttes és nőies, de volt benne még egy olyan zönge, amit Liza egyáltalán nem értett. Valami, amitől úgy érezte, más világok lakói lettek, és hogy a barátnője már olyan dolgoknak tudója, amik előle el vannak zárva. Életében először volt az a benyomása, hogy már nem ismeri Zsuzsu lelkének minden szegletét. Hogy a barátnőjének vannak olyan titkai, amelyekbe nem feltétlenül avatja be.

Csenge, aki türelmesen rostokolt mellette, egészen más tészta volt. Hatodikban került az osztályukba, illetve Zsuzsu királynői döntésének következtében melléjük, csöndes harmadiknak. Örült, hogy a lányok maguk közé fogadják, és amikor csak ráért, boldogan csatlakozott hozzájuk. Igaz, erre ritkán került sor, Csenge ugyanis kettős életet élt. Amikor nem az iskolában volt velük, akkor versenysportolóként szinte mindig az uszodában lógott az ottani haverjaival, akiknek mind furcsa becenevük volt. Puppira (így ejtve, igen!) a fürdőgatyája miatt ragadt ez a név, amit kényszerűségből rántott egy nap magára, amikor a sajátját a többiek brahiból eldugták, így kénytelen volt a ruhatáros nénitől kölcsönözni egyet a gazdátlan holmik dobozából. A gatyón (ami ráadásul egy tök ciki fecskeszabású cucc volt) idétlen pofájú kiskutya csaholt lógó nyelvvel, mellette öles betűkkel a neve: Puppy. A béna nadrág az edzés végén annak rendje és módja szerint lekerült Puppiról, mesélte Csenge, de a név örökre rajta maradt. Vagy ott volt az a lány, Gusztáv, akit a szülei úgy próbáltak lebeszélni a káromkodásról, hogy megkérték, a bazmegeket legyen szíves helyettesítse be azzal, hogy Gusztáv. Gusztávnak több se kellett, „Kurva jót úsztam ma, Gusztáv!” „Olyan fosadék az idő, Gusztáv, még a seggem is szétázott, mire ideértem, Gusztáv!” Mindennek a tetejébe sikerült a Gusztávokat olyan hangsúllyal mondania, amitől valahogy mocskosabbnak hangzottak, mint a legrútabb káromkodás. Mindenesetre innentől aztán mindenki Gusztávnak szólította – a rendes keresztneve pedig feloldódott a medencék vizében, még Csenge sem tudta.

Liza úgy érezte, Csengének van egy alternatív valósága, ahová nekik nincs bejárásuk, ahol az emberek klórszagúak és ami (legalábbis az ő szemében) a legdöbbenetesebb: olyan természetességgel mutatkoznak egymás előtt fürdőruhában, amit magáról egyáltalán nem tudott elképzelni. Ezt az ellentmondást akkor vette észre, amikor tavaly ősszel, a kerületi polgármester népszerűségnövelő intézkedésének hála, tíz héten át járt az osztály testnevelésóra keretében a szomszédos uszodába. Bár eddig is látták egymást tornadresszben, a fürdőruha valahogy mégis más volt. Zavartan tekergették maguk köré a törölközőket, és leleményesen igyekeztek ezektől a hatalmas leplektől csak a legvégső pillanatban megszabadulni, mielőtt bevetették volna magukat a mindent elfedő vízbe. Csenge azonban mintha épp fordítva lett volna bekötve, vagy ahogy a matematikatanáruk mondaná: mintha be lenne szorozva mínusz eggyel.

A magas, széles vállú, izmos lány – akit rendszeresen fiúnak néztek, pedig már rég elmúlt 13 – az iskolában visszahúzódó volt, és igyekezett elbújni a bő ruháiban. A kapucniját rendszerint felcsapta a fejébe, a frufruját pedig besöpörte a szeme elé, és onnan kukucskált kifelé. A pulóverei is (amiket szinte csak a legrekkenőbb nyári hőségben vetett le) mind egy számmal nagyobbak voltak, talán hogy az ujját le tudja húzni egészen a tenyeréig, és ott rámarkoljon a korcra, nehogy egy milliméterrel is feljebb húzódjon. Szoknyát soha nem hordott, sőt, amikor Zsuzsu egyszer felvetette, talán nem néznék minduntalan fiúnak, ha kicsit nőiesebben öltözködne, szegény Csenge olyan kikerekedett szemmel nézett rá, mint a reflektorfényben ledermedt őzike, akit mindjárt elcsap a kamion. Hogy ő szoknyát húzzon? Az teljességgel ki van zárva.

Az uszoda klórszagú univerzumában azonban mintha kicserélték volna. Míg a többi lány az osztályból zavartan ráncigálta magára a fürdődresszt, és kerülni igyekezett mindenféle szemkontaktust, Csenge rutinosan bújt bele az ő világának egyenruhájába, majd a törölközőt a vállára vetve ruganyos léptekkel vonult ki a medence partjára. Liza el sem tudta magáról képzelni, hogy valaha is képes lenne ilyen természetességgel viselni (akár saját maga előtt) a szinte meztelen testét.

Liza a suli előtt álldigálva felpillantott a telefonjáról, körbenézett, majd újra vissza a pontos időre. Kezdte elveszíteni a türelmét. Mit tud Zsuzsu ennyit szüttyögni a mosdóban? Ha nem kerül elő hamarosan, a végén egyáltalán nem lesz idejük teázni. Legkésőbb négyre muszáj hazaérnie, megígérte az anyjának, hogy átmegy vele a nagymama lakásába, és segít lecipelni a nagyi megmaradt holmijaival teli dobozokat a pincébe, mielőtt az érdeklődők jönnének megnézni a lakást. Liza épp bosszúsan kifakadt volna, amikor Zsuzsu kilibbent a kapun, majd mintha nem ő váratta volna a másik kettőt, odaszólt:

– Na mi lesz, majmok, nem jöttök?

Aztán felkacagott. Azzal a bizonyos harmadik nevetésével.

Harmadik
Nem kell félnetek jó lesz

Kora délutánonként nem volt nagy forgalom a BuBu nevű ázsiai büfében, így legtöbbször üres volt az az ablak melletti kis boksz, amit a legjobban szerettek. Innen rá lehetett látni az utcára is, miközben a vastag szívószálakon keresztül próbálták kiszippantani a színes tápiókagyöngyöket a tejes buborékteából.

Most is a jól bejáratott rutin szerint jártak el: miután mindenki megvette a maga kedvencét (Csenge kókuszosat ivott, Zsuzsu szinte mindig epreset vagy mangósat választott, Liza pedig az ananászosat szerette a leginkább), leültek az ablak melletti asztalnál. Egy darabig mindhárman némán szürcsölték az italukat, miközben a külvilágot pásztázták. Ez volt a másik nagy előnye a helynek: egy sétálóutca közepén helyezkedett el, irodaházak és jó pár tízemeletes panel ölelésében, így kifejezetten nagy és változatos volt az emberforgalom. Jó volt bámészkodni a kis kuckóból, elnézni a dolguk után szaladgáló öltönyös férfiakat és kosztümös nőket, a kéz a kézben andalgó párokat, babakocsit toló fiatal anyukákat vagy a dagi dakszlikat sétáltató öregembereket: mintha a felvonuló alakok mind az ő lehetséges jövőjük egy-egy változatát mutatnák be, azokat a kilátásokat, amik még rájuk várhatnak.

„Vajon én milyen leszek?” – tűnődött most Liza, miközben vágyakozva nézett egy fiatal nő után, akiről száz kilométerről is sütött a magabiztos művészlét: barna haja vége kékre festve, a frufruja harsányan rövid, mint egy skandináv popegyüttes frontemberének, a karja válltól csuklóig színesen kitetoválva. A hátán egy henger alakú irattartó táska, biztosan abban tartja a remekműveit – ábrándozott Liza, aki titkon mindig is arra vágyott, hogy felnőttként a rajzolásból élhessen meg, esetleg híres művész, illusztrátor, grafikus, képregényrajzoló legyen… vagy valami hasonló. Elnézve ezt a lányt, akinek láthatóan sikerült megvalósítania magát, nem is tűnt az ambíciója teljesen lehetetlennek.

Ábrándos gondolataiból Csenge hangja riasztotta fel, aki hangos szürcsöléssel végezte ki a teáját, majd kiköpte a vastag szívószálat, és fojtott hangon, hogy a pult mögött álló ázsiai srác még véletlenül se hallja meg, odasúgta nekik:

– Anyám tutira kiakadna, ha megtudná, hogy itt vagyunk. Direkt a lelkemre kötötte, hogy most egy darabig lógjunk másutt, bárhol, csak ázsiai büfékben ne.

– De miért? – kerekedett ki Liza szeme. Csenge anyukája egyáltalán nem tűnt idegengyűlölőnek vagy különösebben faksznisnak.

– Volt valami botrány… az egyik menő vietnámi levesezőben betegek lettek az emberek.

– Ja. Hepások – szúrta közbe Zsuzsu, aki mindig sokkal jobban volt informálva, mint a barátnői. – Hepatitiszesek – tette aztán hozzá a másik kettő értetlenkedését látva. – Csomóan kórházba kerültek, meg be is kellett őket oltani.

– Bizony, kijött az élelmiszer-kommandó is, és állítólag mindenféle undi dolgot találtak a konyhán – tette hozzá Csenge.

– De mit? Patkányokat? – Liza gyanakodva kezdte el méregetni a buborékos teáját.

– Lehet, hogy azt is – bólogatott Csenge. – Meg rohadó húsokat, rosszul tárolt holmikat… vagy valami ilyesmi. Persze, ez nem azt jelenti, hogy minden ázsiai hellyel gáz van. Anyámnak is mondtam.

– Ja… nyilván – bólintott sokat sejtetően Zsuzsu. – Meg hát vágod, milyenek a szülők. Fingjuk sincs semmiről, de biztos, ami biztos, beparáznak, aztán eltiltanak mindentől. Mondjuk, volt az a másik eset is… – tette hozzá jelentőségteljes hangon, majd hatásszünetet tartott.

– Egy másik mérgezés? – kerekedett ki Liza szeme.

– Csitt, ne olyan hangosan, még a végén meghall minket a büfés srác! Annyira ciki lenne – torkolta le Zsuzsu, majd intett a lányoknak, hajoljanak közelebb. Ahogy előredőlt ő is, és a füle mögé söpörte a haját egy laza mozdulattal, Lizának feltűnt rajta valami: szőkésbarna haja alsó rétege barackrózsaszínre volt festve. Megdöbbent. Ilyet lehet? És honnan jutott egyáltalán ilyen ötlet Zsuzsu eszébe? Egyre inkább elképesztette az a változás, amit a barátnőjén észlelt, és amit egyszerűen nem tudott hová tenni. Pedig az igazán sokkoló meglepetés még jó pár percig váratott magára.

– Azt hallottam anyámtól – kezdte lassan, kimérve minden szótagot a hatás kedvéért, mint egy tüchtig patikus a porokat –, hogy a múlt héten Kőbányán eltűnt egy fiatal csaj. Buliból hazafele jövet. – A buli szót a legnagyobb természetességgel ejtette, mint aki szintén egy olyan közösség tagja, akiknél megszokott, hogy rendszeresen bulikba járnak. – A barátai még látták, amikor beállt az éjszakai busz megállójába, aztán se kép, se hang… órákig. Végül a kínai piac kellős közepén, az egyik bódé előtt találták meg. Alig volt magánál. És ami a legdurvább… Semmire nem emlékezett!

– Jézusom… – mormolta Csenge maga elé. Téli estéken gyakran előfordult, hogy edzés után a sötétben kellett egyedül hazamennie BKV-val, kétszer is átszállva. Most elképzelte, mi lenne, ha ő is felszívódna így pár órára, mint akit elvittek az ufók, aztán se kép, se hang. Kirázta a hideg már a gondolattól is.

– De para! – hümmögte Liza. De miért ment a csaj egyáltalán bulizni Kőbányára? És miért hagyták ott a barátai? Miért nem várták meg, amíg felszáll? Hogyhogy egyedül vágott neki az útnak éjnek évadján? És az anyja? Ő sem kereste? Liza el sem tudta képzelni, hogy az ő anyja ne tudjon a hollétéről. Persze, amúgy rohadt idegesítő, hogy állandóan írogat neki, hogy van, merre jár, mikor ér haza, mit csinál, még úgy is, hogy a telefonján látja a pontos tartózkodási helyét. Ha pedig Liza nem válaszol azonnal, akkor újra ír, vagy megsértődik. Most először érezte azt, talán mégsem olyan dráma, hogy „anya szeme mindent lát” – ahogy otthon gúnyosan gyakran megjegyezte.

– És a rendőrség? Ők nem csináltak semmit? – ocsúdott fel a töprengéséből Csenge. Mégiscsak egy nagyvárosban él, ahol hivatalos szervek dolga, hogy őrizzék a polgárok biztonságát.

Zsuzsu azonban csak durcásan megrántotta a vállát. Ő ennyit tud, ez is bőven több, mint amennyi információval a barátnői rendelkeznek. Duzzogva szürcsölte tovább az epres buborékteáját, miközben a nyakában fityegő lánc medálját babrálta. Nem lehetett nem észrevenni, hogy milyen fontos neki az a szív alakú medál.

– Új? – bökött a nyaklánc felé Liza a tekintetével, hátha az érdeklődésével kiengeszteli a barátnőjét.

– Ahhhammm… – Zsuzsu olyan gyorsan és jelentőségteljes pillantással reagált, mintha egész nap erre a kérdésre várt volna. – A Marcitól kaptam.

Majd amennyire csak lehetett, a lányok felé fordította a holmit: olcsó, kínai gyártmány volt, de az üzenet így is egyértelmű: az ilyen csillogóan pink bizsuajándék már komoly vallomásértékkel bír.

– Marcitól? Milyen Marcitól? – esett le Liza álla.

– A Baka Marcitól. Tudjátok… Baka Marci, nyolcbé. A kosárlabda-kapitány Baka Marci. Magas, szőke srác.

Szinte hallani lehetett, ahogy a barátnők agyában dolgozni kezdenek a fogaskerekek, ez az információ olyan idegenül hatott mindattól, amiben eddig éltek. Lizának kicsit lassabban, Csengének mintha hamarabb leesett volna a tantusz.

Baka Marci, a majdnem két méter magas srác a harmadik emeletről, aki mindig ott állt kint a folyosón a nagyszünetben az ablak mellett, és a lányok fülig pirulva haladtak el mellette. Baka Marci, aki évvesztesként a legidősebb diák volt az egész iskolában. Baka Marci, akinek két bátyja is ide járt, és ezért a tanárok szinte már családtagként üdvözölték, és aki emiatt már az elsőt is olyan magabiztossággal kezdte, amivel messze kilógott a sok megszeppent, friss nebuló közül. Baka Marci, aki úgy pásztázta az órák után kiözönlő lányokat, mintha kifejezetten az ő kedvére vonulna fel mindenki… ami valahol így is volt. Baka Marci, akinek olyan kisugárzása volt, mint egy filmsztárnak, és akiről elképzelhetetlen volt, hogy az ember valaha is a közelébe férkőzzön, netán szóba elegyedjen vele. Amióta Baka Marciék osztálya felköltözött a földszintről a harmadikra, mert ott jobban elfér a sok nagyra nőtt lakli, mintha jelentősen felduzzadt volna arrafelé a forgalom – és nem csak az ott található sulibüfé miatt.

„De… miért? Miért kapott Zsuzsu szív alakú medált a Baka Marcitól? Éppen tőle…” – tette fel majdnem a kérdést Liza, amivel tutira leégette volna magát, de legalábbis kiváltja Zsuzsu harmadik nevetését. Ám a barátnője szerencsére megelőzte a válasszal.

– Ugye, milyen gyönyörű? Amúgy meg, képzeljétek, járunk. Már három és fél hete.

Három és fél hete?! Hiszen az majdnem egy hónap! Miért nem árulta el eddig Zsuzsu? Hogy volt képes egy ennyire fontos információt eltitkolni a legjobb barátnői elől? És hol volt ő mindezek alatt?

Lizának egész egyszerűen túl sok volt ennyi drámai változás. Még távolról sem állt készen erre – befogadó közegként sem. Hogy Zsuzsu jár valakivel? Bele sem mert gondolni, ez mit jelent. Egyáltalán: mi kell ahhoz, hogy az ember eljusson idáig? Hogy születik meg az érdeklődés valaki iránt, sőt, egy fiú iránt? Liza számára a fiúk eddig inkább tűntek idegen bolygóról érkezett kissé idegesítő, és csak néha-néha szórakoztató lényeknek… de hogy az ember vágyakozhat arra, hogy a szükségesnél több időt töltsön a társaságukban, az egész egyszerűen elképzelhetetlen volt. És aztán? Aztán mi történik? Mi a következő lépés? Még ha meg is születik az emberben egyfajta igény a fiúk, pontosabban egy fiú közelsége iránt, hogy derül ki, hogy netán a másik is érdeklődést tanúsít iránta? És aztán mi következik? Honnan tudja Zsuzsu, hogy járnak? Megbeszélték? Netán… csókolóztak is?

„Jézusom, de hülye vagyok. Tutira csókolóztak… Hogy lehetek ennyire naiv?” Liza teljesen összezavarodott, így persze egy csomó értékes információról lemaradt, amit időközben Csenge kérdéseire Zsuzsu elhintett.

– Ja… Annyira édes. Hétvégén az Ady ellen játszanak, hívott engem is szurkolni. Megígérte, hogy foglal nekem helyet az első sorban.

„Hogy lett Zsuzsuból kosárlabda-feleség?!” – hüledezett Liza. De végül nem ezt a kérdést bökte ki, hanem:

– És szerelmes vagy?

– Aham – felelte Zsuzsu, büszkén kiegyenesedve ültében. Ragyogó tekintettel nézett a barátnőire, csak úgy sugárzott róla a felnőttes magabiztosság. Ezek a kis majmok még látszik, nem értik, milyen csudálatos érzés kavarni valakivel, várni, hogy írjon, aztán direkt nem válaszolni egy darabig (pontosan másfélszer annyi ideig, mint amennyi idő az ő és a fiú üzenete között telt el, ezt a tippet egy TikTok-videóból leste el), hagyni, hogy a másik megfogja a kezed, és hogy milyen borzongatóan izgalmas elbújni a nagyszünetben az udvarnak abba a szögletébe, ahová tutira nem lát oda a felügyelő tanár, mert az fix, hogy kitérne a hitéből, és aztán hagyni, hogy a Marci megpuszilja az ajkait… Hogy ez szerelem-e, azt őszintén szólva nem tudta volna megmondani, de majd hülye lesz minden részletet a barátnői orrára kötni.

Szerelmes?

Lizát a gondolatra is kirázta a hideg. Az ő fejében a szerelem egyáltalán nem valami magasztos dolog volt. Inkább egy taposóakna, egy időzített bomba, ami a mélyen ketyeg már ki tudja, mióta, hogy aztán felrobbanjon és szétdúlja az egész világot. Persze, ő is látott romantikus filmeket, ahol a két főszereplő a mozi végére halálosan egymásba szeret, majd sírig tartó hűséget fogadva elandalognak a naplementébe – de ez csak fantázia, kitaláció. Nem a valóság. A közvetlen környezetében eddig egyetlen esetben tapasztalhatta meg az úgynevezett szerelmet: az apja részéről, aki nemrégiben új életet kezdett a barátnője oldalán. Bár látta rajtuk, hogy az ő társaságában igyekeznek diszkrétek lenni, vagy legalábbis visszafogni magukat, de nem volt hülye, simán kiszúrta a hűtőajtó mögött váltott lopott csókokat, a suta mozdulatot, ahogy az apja, szinte „véletlenül” megsimogatja a nője fenekét, amikor az elhalad mellette, hallotta a kacér kuncogásokat és a fojtott sugdolózást, és látta az apja szemében azt az újfajta csillogást, amit soha korábban. Nem emlékszik, hogy valaha ilyesmiknek tanúja lett volna abban az időben, amikor a szülei még együtt éltek. És iszonyat fura volt az apját ebben az új állapotában látni. A fiatalos ruháiban, az új frizurájával, és a ködös tekintetével. Liza viszolygott a szerelemnek még a gondolatától is, egyszerűen nem értette, mi lehet jó abban, hogy valaki teljesen nevetséges módon kifordul magából és gügyögő nyáltengerré változik.

És tessék, erre most a legjobb barátnője is bejelenti: szerelmes. Liza tudta, mi következik ezután. Lemondott találkozók, elmismásolt programok, ritkuló telefonhívások. Most még itt szürcsölik a teájukat, mint minden pénteken, aztán a következő alkalmak egyikén Zsuzsu „kivételesen” nem fog ráérni, nélküle meg nyilván nem lesz ugyanolyan. Aztán majd egyre többször lesz más dolga, a Marcit kell ide-oda kísérgetnie, netán le is nézi őket, amiért ők nem járnak senkivel.

Liza egészen elkeseredett. Úgy érezte magát, mint az az ember, aki hiába hallotta az előrejelzést, hogy nemsokára halálos földrengés fog pusztítani ott, ahol él, nem tud mit tenni, képtelen elmenekülni, és megakadályozni sem tudja a tragédiát.

Egyszerűen nem bírt napirendre térni ennyi változás felett. Ő azt szerette, ha a dolgok megbízhatóan stabilak. Vagy legalábbis lassan, nagyon lassan alakulnak csak át, hogy neki legyen elég ideje hozzászokni. Épp elég nem várt fordulat tarkította az elmúlt másfél évét, egy cseppet sem hiányzott, hogy immár a legmegbízhatóbb közege, a két legjobb barátnője is ilyen szeszélyes átalakuláson menjen keresztül. Érezte, hogy szüksége van egy kis időre, egyedül, amíg a sok új információt megemészti. Össze kell szednie magát. Át kell gondolnia mindent.

Kissé hirtelen, az otthoni kötelezettségeire hivatkozva (végtére is tényleg megígérte Anyinak, hogy segít összerámolni a nagymama lakását) elbúcsúzott hát a barátnőitől, és hazafelé vette az irányt.

Semmi másra nem vágyott, csak hogy végre otthon legyen, a szobája biztonságos fészkében. Ahol minden sarkot, foltot, párnahuzat-tapintást, parkettanyikorgást, fűtéscső-csordogálást és napszíttafa-illatot még a tenyerénél is jobban ismer. Otthon végre ledőlhet az ágyába, és átgondolhatja ezt az újdonságlavinát, ami ma történt körülötte.

Persze, amikor Liza zavart búcsút intett a barátnőinek, hogy hazameneküljön az ismerős közegébe, azt még csak nem is sejthette, hogy az igazán megrázó változások éppen odahaza fogják érni.

És onnantól fogva már soha többé nem lesz semmi ugyanolyan.

Tartalom

Aktiválás

Első – Utolsó

Második – A harmadik nevetés

Harmadik – Nem kell félnetek jó lesz

Negyedik – A sötétség mélyén

Átalakulás

Ötödik – Újjászületés

Hatodik – A zöld szemű lány

Hetedik – A túlélő gyerekek városa

Nyolcadik – A Földikutyák és a Varangy népe

Kilencedik – Hány tallért ér az, aki nem kell senkinek?

Tizedik – A legjobban az ismeri az embert, aki utolsó útjára kíséri

Tizenegyedik – Halottak könnyén szerzett vagyon

Tizenkettedik – Úton

Tizenharmadik – A Beszélő Rengeteg

Tizennegyedik – Te állat!

Tizenötödik – Te is más vagy. Te sem vagy más.

Tizenhatodik – A lehetőségek temploma

Tizenhetedik – Szörnyek katakombája

Tizennyolcadik – Az arénában a Harpüiával

Tizenkilencedik – Bebábozódva

Kibújás

Huszadik – A tengerparton

Huszonegyedik – A legboldogabb verem

Huszonkettedik – Szakadék

Huszonharmadik – Átkelés

Huszonnegyedik – Mehonne ajtaja

Huszonötödik – Otthon

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License