A mű eredeti címe:

The Viscount Who Loved Me

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2000 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2010, 2021

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-096-4

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Valljuk be: azért olvasunk romantikus regényeket, hogy szerelembe essünk. Jellemzően a főhősbe szeretünk bele. Nem mintha nem törődnénk a főhősnőkkel; részemről, ha a főhősnőt nem fogadnám szívesen barátnőmnek, a könyv annyit sem érne, mint a papír, amire nyomtatták.

De a főszereplő férfiakkal teljesen más a helyzet. Szeretném leszögezni, hogy végtelenül szeretem a férjemet (annak ellenére, hogy „megszerelte” a számítógépemet), de sajna, ha kézbe veszem a Büszkeség és balítéletet, mindig beleszeretek Mr. Darcyba.

Ezért, amikor leültem, hogy megírjam A vikomt, aki engem szeretett című regényemet, szinte szédültem az izgalomtól. A következő hat hónapot Anthony Bridgertonnal töltöm, akit A herceg és énből már ismerek. Elképesztően szép férfi, intelligens, megszokta, hogy megkapja, amit akar, más szóval: tökéletes romantikus hősanyag.

Csakhogy én nem szeretem a tökéletes karaktereket. A tökéletes karakterek tökéletesen unalmas életet élnek, amiből szerintem nem lehet jó romantikus regényt írni. Így hát döntést hoztam. Anthony elképesztően szép és intelligens marad, de nem lesz tökéletes. És ezúttal nem fog megkapni mindent, amit csak akar.

Remélem, kedves olvasó, élvezettel olvassa majd ezt a könyvemet is. Ó, és ne felejtsen el szerelembe esni…

Őszinte üdvözlettel:

A kis Butusnak, aki társaságom volt, míg ezt a könyvet írtam. Alig várom, hogy viszontláthassalak!

És Paulnak is, bár allergiás a musicalekre.

A Bridgerton család

A Bridgerton család messze a legtermékenyebb a társadalom felsőbb köreiben. A vikomtesz és a néhai vikomt e téren való igyekezete igen dicséretes, bár gyermekeik névválasztásában meglehetős közönségességet lehet felfedezni. Anthony, Benedict, Colin, Daphne, Eloise, Francesca, Gregory és Hyacinth; rend a lelke mindennek, természetesen, de azt gondolhatnánk, hogy intelligens embereknek úgy is rendre tudják nevelni gyermekeiket, ha nem ábécé sorrendben nevezik el őket.

Azt mondják, a vikomteszt leghőbb vágya, hogy minden gyermekét, vagyis négy fiát kiházasítsa, négy lányát férjhez adja, és hogy boldog házasságban éljenek, de igazán, az ember nem tud másra gondolni, csak arra, hogy ez bizony lehetetlen feladat. Nyolc gyerek? Nyolc boldog házasság? Az ész megáll!

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1813. NYÁR

Prológus

Anthony Bridgerton mindig tudta, hogy fiatalon fog meghalni.

Ó, nem gyerekként. Az ifjú Anthony folyton-folyvást saját halandóságán tűnődött. Gyerekkora a lehető legtökéletesebb kisfiúkor volt, már a születésétől fogva olyan, amilyen a nagy könyvben meg van írva.

Tény, hogy Anthony egy ősi és gazdag vikomtságba született, de az arisztokrata párok többségével ellentétben Lord és Lady Bridgerton nagyon szerették egymást, és fiaik születését nem örökös, hanem gyermek érkezéseként élték meg. Nem adtak fogadásokat, nem volt ünnepség, csak az anya és apa nézte, csodálta újszülött gyermekét.

A Bridgerton házaspár fiatal szülőknek számított: Edmund alig volt húszéves, Violet csak tizennyolc, de értelmes emberek, erős egyéniségek voltak, és olyan rajongón szerették fiukat, ami ritkaságnak számított az ő társadalmi köreikben. Violet, anyja legnagyobb rémületére és megrökönyödésére ragaszkodott ahhoz, hogy maga szoptassa a gyermeket, és Edmund sosem adta meg magát a jellemző szokásnak, hogy az apák ne lássák, ne hallják gyermekeiket. Hosszú utakra vitte magával Anthonyt Kent grófság mezőin, filozófiáról és költészetről beszélt neki, mielőtt a gyermek megérthette volna a beszédet, és minden este mesélt neki.

Mivel a vikomt és a vikomtesz olyan fiatal volt és annyira szerették egymást, nem volt meglepő, hogy amikor Anthony születése után két évvel újabb fiuk született, a keresztségben a Benedict nevet adták neki. Edmund rögtön úgy igazította a napi teendőit, hogy két gyereket vihessen magával, és egy egész hetet töltött műhelyekben és istállókban, szíjártójával dolgozott, hogy olyan különleges eszközt készítsenek, amivel a hátán viheti Anthonyt, miközben a kis Benedictet a karjában tartja.

Mezőkön és patakokon vágtak át, csodálatos dolgokról mesélt nekik; tökéletes virágokról és tiszta kék égről, fénylő páncélzatú lovagokról és megsegítendő hölgyekről. Violet nevetett, valahányszor a szélfútta, napszítta bőrű hármas hazakerült és Edmund azt mondta: – Látjátok? Itt a megsegítendő hölgy!

És Anthony anyja karjaiba vetette magát és megígérte, hogy megmenti a tűzokádó sárkánytól, amit alig kétmérföldnyire, a faluba vezető úton láttak.

– Kétmérföldnyire, a faluba vezető úton? – kérdezte Violet szörnyülködő hangon. – Szentséges ég, mihez kezdenék, ha nem lenne három erős férfi, aki megvédelmez engem?

– Benedict még kicsi – felelte erre Anthony.

– De majd megnő – szokta mondani erre Violet, kicsi fia hajával babrálva. – Ahogy te is felnőttél. És ahogy még nőni is fogsz.

Edmund mindig egyenlő szeretettel és rajongással bánt gyermekeivel, de Anthony késő este, amikor magához ölelte a Bridgerton zsebórát (amit nyolcadik születésnapjára kapott apjától, aki a nyolcadik születésnapjára kapta az ő apjától), szeretett arra gondolni, hogy apjával neki egy kicsit különlegesebb a kapcsolata. Nem azért, mert Edmund őt szerette a legjobban; ekkorra a Bridgerton gyerekek már négyen voltak (Colin és Daphne között nem volt nagy a korkülönbség), és Anthony nagyon jól tudta, hogy minden gyereket szeretnek a családban.

Nem, Anthony arra szeretett gondolni, hogy apjával azért különlegesebb a kapcsolata, mert őt ismeri a legrégebben. Hiszen nem számít, milyen régen ismeri az apjukat Benedict, ő így is két évvel idősebb nála. Colin pedig hat évvel fiatalabb az elsőszülöttnél. Daphne pedig, azonkívül, hogy lány (rémes!), nyolc teljes évvel kevesebb ideje ismeri apát, és Anthony szerette sűrűn emlékeztetni magát, hogy ezen semmi sem változtathat.

Egész egyszerűen Edmund Bridgerton volt Anthony világának közepe. Magas, széles vállú férfi volt, és úgy lovagolt, mintha nyeregbe született volna. Mindig tudta a válaszokat aritmetikai kérdésekre (akkor is, amikor a házitanító nem tudta), ezért nem látott okot arra, hogy miért ne lehetne fiainak kis háza a nagy fán (és maga építette meg), és úgy nevetett, hogy az ember testét melegség járta át.

Edmund megtanította Anthonyt lovagolni. Megtanította Anthonyt lőni. Megtanította úszni is. Maga vitte el Etonba, nem szolgákat küldött kísérőként a kocsival, ahogy Anthony leendő barátainak többsége érkezett, és amikor Anthony szorongva körülnézett az iskolában, ami új otthona lesz, „férfi a férfival” beszélgetést folytatott fiával; biztosította, hogy minden rendben lesz. És rendben is volt.

Anthony tudta, hogy így is lesz. Hiszen apja sosem hazudott.

Szerette az anyját. Talán a fél karját is odaadta volna, ha ezzel biztonságot és jólétet biztosíthat neki. De felnövekvő korában minden, amit tett, minden, amit elért, minden cél, amit kitűzött, minden reménye és álma apja kedvéért volt.

Aztán egy napon minden megváltozott. Furcsa, idézte fel később, hogy az ember élete egyik napról a másikra képes megváltozni. Egyik percben még így van valami, a másikban pedig… már nem.

Amikor ez történt, Anthony tizennyolc éves volt. A nyári vakáció idején éppen első oxfordi évére készült. Az All Souls College hallgatói közé vették fel, ahogy korábban apját is, és élete olyan mozgalmas és jó volt, amilyet bármely tizennyolc éves fiatalembernek joga van élvezni. Felfedezte magának a nőket, és talán ennél is csodálatosabb, hogy a nők is felfedezték maguknak őt. Szüleinek újabb gyermekáldásban volt részük, és Anthony nagyon igyekezett, hogy ne vágjon csodálkozó arcot, valahányszor elhaladt a nyolcadik gyerekkel állapotos anyja mellett. Anthony kissé illetlennek tartotta, hogy az ő korukban még gyerekük legyen, de ezt a véleményét megtartotta magának.

Hiszen ki ő, hogy apja, Edmund bölcsességét kétségbe vonja? Lehet, hogy ő is vágyna még gyerekre harmincnyolc évesen.

Anthony késő délután tudta meg. Hosszú és fárasztó lovaglásból tért vissza Benedicttel, és éppen belépett a Bridgerton család ősi otthona, Aubrey Hall ajtaján, amikor meglátta tízéves húgát a földön ülni. Benedict még az istállóban volt, mert elvesztett valami ostoba fogadást, melynek következtében mindkét lovat neki kellett lecsutakolnia.

Anthony megtorpant, amikor meglátta Daphne arckifejezését. Az is elég furcsa volt, hogy húga az előcsarnok közepén a padlón ücsörög. Még furcsább volt, hogy sírt, patakzott a könnye.

Daphne sosem sírt.

– Daff! – szólította meg tétován; túl fiatal volt ahhoz, hogy tudja, hogyan kell viselkedni egy síró nővel, és azon tűnődött, tudni fogja-e valaha. – Mi…

De mielőtt befejezhette volna a kérdést, Daphne felemelte a fejét, és barna szeme, szívszorongatóan szomorú tekintete késként hatolt Anthony szívébe. Egy lépést hátratántorodott, azonnal tudta, hogy valami nagyon rossz történt.

– Meghalt – suttogta Daphne. – Apa meghalt.

Anthony egy pillanatig biztos volt benne, hogy félrehallotta. Az nem lehet, hogy az apja meghalt. Mások fiatalon halnak meg, mint Hugo bácsi, de Hugo bácsi kicsi volt és törékeny. Legalábbis Edmundnál kisebb és törékenyebb.

– Tévedsz – mondta kishúgának. – Biztosan tévedsz.

Daphne a fejét ingatta.

– Eloise mondta nekem. Apa... úgy volt...

Anthony tudta, nem kéne kérdésekkel gyötörnie zokogó húgát, de nem bírta türtőztetni magát.

– Mi történt, Daphne?

– Egy méh – suttogta. – Megcsípte egy méh.

Anthony egy pillanatig csak bámult, képtelen volt mozdulni, szólni. Aztán érdes, alig felismerhető hangon azt mondta: – Az ember nem hal bele egy méhcsípésbe, Daphne!

Ám húga semmit sem szólt, csak ült a padlón, nyaka- izmai rángatóztak, próbálta visszatartani könnyeit.

– Nem először csípi meg méh – tette hozzá Anthony növekvő hangerővel. – Egyszer vele voltam. Mind a kettőnket méhcsípés ért. Méhkas közelében jártunk. Engem a vállamon szúrt meg. – Önkéntelenül is vállához emelte a kezét. Suttogva tette hozzá: – Őt a karján érte a csípés.

Daphne csak nézte üres tekintettel.

– Semmi baja nem volt – bizonygatta Anthony. Hallotta a pánikot saját hangjában, és tudta, hogy ezzel megrémíti húgát, de képtelen volt uralkodni magán. – Az ember nem hal bele egy méhcsípésbe!

Daphne csak ingatta a fejét, sötét szeme mintha százéves lenne.

– Méh csípte meg – mondta, halkan. – Eloise látta. Egyik pillanatban még ott állt, a másikban… a másikban már…

Anthony érezte, hogy valami nagyon furcsa érzés támad benne, mintha izmai a bőrén át ki akarnának ugrani.

– Mi történt a következő pillanatban, Daphne?

– Meghalt – mondta, és összezavarodott a szótól, és összezavarodott attól is, amit érzett.

Anthony otthagyta húgát az előcsarnok közepén, a lépcsőfokokat hármasával véve rohant fel szülei hálószobájába. Az nem lehet, hogy apja meghalt. Az ember nem halhat meg egy méhcsípéstől. Ez lehetetlen. Teljességgel lehetetlen. Bolond beszéd. Edmund Bridgerton fiatal, erős. Magas, széles vállú, és annyi biztos, hogy egy jelentéktelen méh nem okozhatja a halálát.

De amikor Anthony felért az emeletre, a tucatnyi szolga némaságából tudta, hogy a helyzet nagyon komoly.

És a szánakozó arcok… egész hátralévő életében kísértik majd ezek a szánakozó arcok.

Azt hitte, erővel kell átverekednie magát szülei hálószobájába, de a szolgák úgy váltak szét, mintha a Vörös-tenger cseppjei lettek volna, és amikor Anthony kinyitotta az ajtót, már tudta.

Anyja az ágy szélén ült, nem sírt, egy hangot sem hallatott, csak fogta férje kezét, és előre-hátra ringatózott.

Apja mozdulatlan volt. Mozdulatlan, mint…

Anthony még csak gondolni sem akart erre a szóra.

– Mama? – mondta ki szinte fuldokolva. Évek óta nem szólította így. Anya, ez volt a megszólítás, mióta Etonból hazatért.

Anyja megfordult, lassan, mintha hosszú-hosszú alagúton jutna el hozzá a hang.

– Mi történt? – kérdezte félve, súgva.

Violet a fejét ingatta, szeme reménytelenül a távolba tekintett.

– Nem tudom – felelte. Ajka nyitva maradt, mintha még mondani akarna valamit, de elfelejtette volna.

Anthony egy lépést tett előre, mozdulatai esetlenek, szaggatottak.

– Eltávozott – suttogta végül Violet. – Eltávozott, és én… ó, istenem, én… – magzattól kerek hasára tette kezét. – Én mondtam neki, ó, Anthony, én megmondtam neki…

Úgy nézett ki, mintha belülről kifelé szét akarna esni. Anthony visszafojtotta a szemét maró, torkát elszorító könnyeket és odalépett anyja mellé.

– Nyugodj meg, mama!

De pontosan tudta, hogy ez milyen nehéz.

– Mondtam neki, hogy ő lehet az utolsó gyerekünk – zihált, zokogott fia vállán. – Mondtam neki, hogy nem tudnék még egyet kihordani, és… óvatosnak kell lennünk… Ó, szent isten, Anthony, mit… mindent megtennék, szülnék neki még, ha visszahozhatnám. Nem értem. Egyszerűen csak nem értem…

Anthony magához ölelte. Violet sírt. Anthony semmit sem szólt; hasztalannak tűnt bármilyen szó, úgysem csillapíthatta volna szíve nagy fájdalmát.

Ő sem értette.

Később, este jöttek a doktorok és értetlenül álltak az eset előtt. Hallottak már ilyen halálokról, de sosem ilyen fiatal és erős testű embereknél. Olyan életerős volt, olyan energia volt benne; senki nem gondolta volna. Igaz, hogy a vikomt öccse, Hugo elég hirtelen halt meg az előző háború idején, de az ilyesmi nem feltétlenül öröklődött a családban, ráadásul, bár Hugo egyedül, nyílt terepen halt meg, senki sem vett észre méhcsípést a bőrén. Igaz, hogy talán senki nem is kereste.

Senki sem sejthette, hogy ilyesmi történhet vele, ismételgették a doktorok újra és újra, míg Anthony úgy érezte, legszívesebben mindegyiket megfojtaná. Végül kitessékelte őket a házból, és ágyba parancsolta anyját. A vendéghálószobában kellett ágyat vetni neki; nagyon zaklatott lett a gondolatra is, hogy abban az ágyban aludjon, amit oly sok évig megosztott Edmunddal. Anthony sikeresen küldte lefeküdni hat testvérét; azzal biztatta őket, hogy reggel majd megbeszélik a dolgokat, és minden rendben lesz, és vigyáz rájuk, gondoskodik róluk, ahogy apa akarná.

Aztán abba a szobába ment, ahol apja teste feküdt kiterítve. Órákig, szinte pislogás nélkül nézte.

És amikor kiment abból a szobából, másként látta saját életét, és másként gondolt saját halandóságára.

Edmund Bridgerton harmincnyolc éves korában halt meg. És Anthony el nem tudta képzelni, hogy bármiben is, akár évek múlva felülmúlja apját.

1. fejezet

Az élvhajhászok témájával már foglalkoztunk ezeken a hasábokon, és e sorok írója arra a következtetésre jutott, hogy vannak élvhajhászok és Élvhajhászok.

Anthony Bridgerton egyértelműen Élvhajhász.

Az élvhajhász (kisbetűvel) ifjú, bohó és éretlen. Kérkedik hódításaival, rendkívül idióta módon viselkedik, és azt hiszi, hogy nagy veszélyt jelent a nőkre.

Az Élvhajhász (nagybetűvel) pontosan tudja, hogy nagy veszélyt jelent a nőkre.

Nem dicsekszik hódításaival, mert nincs szüksége erre. Tudja, hogy suttogni fognak róla a háta mögött nők és férfiak egyaránt, és ami azt illeti, jobban szeretné, ha egyáltalán nem suttognának róla. Tudja, kicsoda és mit tett; a további elbeszélés számára felesleges.

Nem viselkedik idióta módra, abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy nem idióta (legalábbis nem jobban, mint amennyi idiótaság a férfinem tagjaitól elvárható). Nem sok türelme van a társasági gyarlóságok iránt, és e sorok írója legtöbbször nem is tudja hibáztatni ezért.

És ha ez a leírás nem illik Bridgerton vikomtra, aki a szezon legkívánatosabb férfiúja, a legjobb parti, ami csak létezik, e sorok írója menten leteszi a tollat és a társasági lap írását azonnali hatállyal beszünteti. Csak az a kérdés: vajon 1814 lesz-e az a szezon, amikor végre megadja magát, és magára veszi a házasság áldott kötelékét?

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1814. április 20.

– Jaj, ne mondd már, hogy megint Bridgerton vikomtról ír! – mondta Kate Sheffield olyan hangosan, hogy az egész teremben hallották.

Féltestvére, a nála majdnem négy évvel fiatalabb Edwina, felnézett az egylapos hírlap mögül.

– Honnan tudod?

– Úgy vihogsz, mint aki megbolondult.

Edwina úgy kacagott, hogy megremegett a kanapé, amin ültek.

– Na látod! – szólt Kate, könyökkel oldalba bökve. – Mindig nevetsz, amikor valami erkölcstelen brigantiról ír. – De Edwina csak somolygott. Kevés dolog volt a világon, amit testvére szekálásánál jobban szeretett. Jó szándékúan, természetesen.

Mary Sheffield, Edwina anyja és már közel tizennyolc éve Kate mostohaanyja felnézett hímzéséből és feljebb tolta szemüvegét az orrán.

– Mit nevetgéltek ti ketten?

– Kate nem nyughat, mert Lady Whistledown megint arról az élvhajhász vikomtról ír – magyarázta Edwina.

– Nem is vagyok nyugtalan – mondta Kate, bár senki sem figyelt rá.

– Bridgertonról? – kérdezte Mary szórakozottan.

Edwina bólintott.

– Igen.

– Folyton róla ír.

– Azt hiszem, egyszerűen csak szeret élvhajhászokról írni – kommentálta Edwina.

– Persze, hogy szeret élvhajhászokról írni – riposztolt Kate. – Ha unalmas emberekről írna, senki nem venné meg az újságját.

– Ez igaz – felelte Edwina. – Múlt héten rólunk írt, és a jó ég tudja, de biztosan nem mi vagyunk a legérdekesebbek Londonban.

Kate mosolygott húga naivitásán. Kate és Mary lehet, hogy nem a legérdekesebbek Londonban, de Edwina, a mézszínű hajával és csodálatosan kék szemével máris az 1814-es szezon legszebb, senkihez sem hasonlítható hajadonának számított. Kate-et azonban, akinek egyszerű barna haja és szeme volt, általában „a legszebb, a senkihez sem hasonlítható” nővéreként emlegették.

Úgy gondolta, ennél rosszabb gúnynevek is lehetnek. De legalább még senki sem nevezte a senkihez sem hasonlítható vénlány nővérének. Pedig ez lényegesen közelebb volt az igazsághoz, mint amennyire a Sheffield család ezt hajlandó volt beismerni. Húszévesen (illetve majdnem huszonegy évesen, ha az ember skrupulusan őszinte kíván lenni e tárgyban), Kate már nem számított fiatal első bálozónak Londonban.

De igazából nem volt más választás. A Sheffield család akkor sem volt túl gazdag, amikor Kate apja még élt, de mivel öt évvel korábban meghalt, még jobban kénytelenek voltak takarékoskodni. Nyilván nem voltak olyan szegények, hogy a szegényház fenyegesse őket, de minden pennyt élére kellett állítaniuk, háromszor meggondolni minden kiadást.

A szűkös anyagiak miatt a Sheffield család egyetlen londoni utazásra sem tudta előteremteni a pénzt. Az, hogy házat és kocsit béreljenek, a feltétlenül szükséges néhány szolgálót megfizessék, pénzbe került. Több pénzbe, mint amennyit kétszeri költségként megengedhettek maguknak. Öt egész évig kellett takarékoskodniuk, hogy ilyen körülmények között juthassanak el Londonba. És ha a lányok nem sikeresek a házassági piacon… nos, senki nem taszítja őket az adósok börtönébe, de kénytelenek lesznek megelégedni a csendes szegénységgel Somerset vidékén egy elbűvölő kis házban.

Ezért a két lány kényszerűen ugyanabban az évben lett első bálozó. Úgy döntöttek, erre a legmegfelelőbb idő az, amikor Edwina betölti a tizenhetet és Kate már majdnem huszonegy éves. Mary szeretett volna várni, míg Edwina tizennyolc éves lesz, és kicsit érettebb, de akkor Kate már majdnem huszonkét éves lenne, és szentséges ég, akkor ugyan ki venné feleségül?

Kate arcán fanyar mosoly jelent meg. Nem is akart a Társaságba járni. Kezdettől fogva tudta, hogy nem olyan személy, aki felkelti a Társaság figyelmét. Nem elég szép ahhoz, hogy megjelenése ellensúlyozza hozományának hiányát, és sosem tanult meg negédesen mosolyogni és finomkodva beszélni, kecsesen járni, és nem tanulta meg azokat a dolgokat, amiket a többi lány mintha már a bölcsőben is tudott volna. Még Edwina is, aki egyáltalán nem tanulta ezeket a trükköket, szinte ösztönösen tudta, hogyan kell szépen állni, járni és sóhajtozni úgy, hogy a férfiak versengjenek a kegyért, hogy átkísérhessék az utca másik oldalára.

Kate azonban mindig egyenes háttal, vállát megfeszítve állt, akkor sem tudott volna nyugodtan ülni, ha az élete múlt volna rajta, és járása olyan volt, mintha versenyen lett volna. Mindig azon tűnődött, hogy ha valaki el akar jutni valahová, milyen ok lehet, ami miatt ne a lehető leghamarabb akarná megtenni az utat.

Ami a londoni szezont illeti, nem is igen tetszett neki a város. Ó, persze jól érezte magát, és nagyon kedves emberekkel ismerkedett meg, de a londoni szezon igencsak pénzpocsékolásnak tűnhetett egy olyan lány számára, aki tökéletesen elégedett lenne, ha vidéken maradhatna, és feleségül mehetne valami rendes emberhez.

De Mary hallani sem akart erről.

– Amikor hozzámentem apádhoz, megesküdtem, hogy szeretni foglak, és olyan gondoskodással és szeretettel nevellek fel, ahogy vér szerinti gyermekemet szeretem és nevelem.

Kate nagy nehezen kimondott egyetlen szót: – De…

Ám Mary nem hagyta tovább szóhoz jutni.

– Felelősséggel tartozom szegény anyádnak, isten nyugosztalja a lelkét, és e felelősségem része az is, hogy boldog és biztos házassághoz segítselek.

– Boldogságban és biztonságban élhetnék vidéken – felelte Kate.

Mary ezzel egyáltalán nem értett egyet.

– Londonban sokkal több férfi közül lehet választani.

Erre Edwina is bekapcsolódott a beszélgetésbe. Azt mondta, nagyon nyomorultul érezné magát nélküle, és mivel Kate úgysem tudná elviselni, hogy húgát boldogtalannak lássa, sorsa ezzel el is dőlt.

Így most ott ült London egyik majdnem divatos negyedében, egy bérelt ház kissé kopott nappalijában, és…

Pajkosan nézett körül.

…és arra készült, hogy kikapja az újságot húga kezéből.

– Kate! – sikított fel Edwina, és hitetlenkedve bámulta a jobb hüvelyk- és mutatóujja közt maradt apró papírháromszöget. – Még nem is olvastam végig!

– Már egy örökkévalóság óta ezt olvastad! – mondta Kate szemtelen vigyorral. – Ráadásul látni akarom, mi mondanivalója van ma Bridgerton vikomtról.

Edwina szeme, mely általában a skót tavak nyugalmát idézte, most démoni villanással rebbent.

– Szörnyen kíváncsi vagy a vikomt viselt dolgaira, Kate. Van valami, amit nem mondtál el nekünk?

– Ugyan már, ne butáskodj! Hiszen nem is ismerem. És ha ismerném, biztosan az ellenkező irányba futnék. Pontosan olyan ember, akit mindkettőnknek messze el kell kerülnünk. Talán egy jéghegyet is elcsábítana.

– Na de Kate! – kiáltott fel Mary.

Kate fanyar képet vágott. El is feledkezett róla, hogy nevelőanyja is hallja őket.

– Pedig igaz – tette hozzá. – Úgy hallottam, több szeretője volt, mint nekem születésnapom.

Mary két másodpercig csak nézett rá, mintha azt akarná eldönteni, hogy akar-e erre reagálni vagy sem, és végül azt mondta: – Nem mintha ez megfelelő téma lenne a te füleidnek, de sok férfi így van ezzel.

– Ó! – pirult el Kate. Kevés dolog kiábrándítóbb annál, mint amikor ellentmondanak az embernek éppen olyankor, amikor erős érvvel hozakodik elő.

– Hát akkor kétszer annyi szeretője volt, mint ahány éves vagyok. Akárhogy is, sokkal csapodárabb, mint a férfiak többsége, és nem olyan ember, akinek udvarlását Edwina elfogadhatná.

– Te is most vagy első bálozó – emlékeztette Mary.

Kate igen gúnyos pillantást vetett Mary felé. Mindannyian pontosan tudták, hogy ha a vikomt a Sheffield család valamelyik lányának udvarolna, az ostromlott személy nem Kate lenne.

– Nem hiszem, hogy lenne bármi is, ami megváltoztatná a véleményedet – mondta Edwina vállat vonva, és Kate felé hajolt, hogy jobban belelásson az újságba. – Ami azt illeti, nem is ír túl sokat róla. Ez a szöveg inkább értekezés az élvhajhászokról.

Kate szeme végigpásztázta a nyomtatott szöveget.

– Hmmmm – mondta kedvenc, megvető arckifejezésével. – Megkockáztatnám, hogy ez igaz. Valószínűleg idén még nem nősül meg.

– Te mindig igazat adsz Lady Whistledownnak – dünnyögte Mary mosolyogva.

– Általában igaza is van – felelte Kate. – El kell ismerni, ahhoz képest, hogy pletykalap szerzője, meglehetősen józanul gondolkodik. Hiszen igaza volt mindenkivel kapcsolatban, akivel eddig Londonban megismerkedtem.

– Saját véleményt kell kialakítanod, Kate – mondta Mary könnyedén. – Nem illik hozzád, hogy egy pletykalap alakítsa, kiről mit gondolsz és miért.

Kate tudta, hogy nevelőanyjának igaza van, de nem akarta elismerni, ezért újabb hümmögéssel kommentálta a megjegyzést és tovább olvasta a lapot.

Kétségkívül a Whistledown a legérdekesebb olvasmány egész Londonban. Kate nem volt egészen biztos abban, mikor jelent meg a pletykalap első száma, úgy hallotta, talán előző évben, de egy dolog biztosnak tűnt: akárki is Lady Whistledown (és senki nem tudta pontosan, hogy kicsoda), a Társaság jó kapcsolatokkal rendelkező tagja. Nem lehet másként. Egyetlen betolakodó sem tárhatná fel azokat a pletykákat, amiket minden hétfőn, szerdán és pénteken megírt.

Lady Whistledown mindig értesült a legújabb híresztelésekről, és más pletykalapokkal ellentétben, nem tétovázott teljes nevükön nevezni azokat, akikről írt. Múlt héten például úgy találta, hogy Kate-nek nem áll jól a sárga és a napnál világosabban le is írta: „A sárga színtől a sötét hajú Miss Katharine Sheffield úgy néz ki, mint egy megperzselődött nárcisz.”

Kate nem sértődött meg az inzultustól. Többektől hallotta, hogy senki nem tekintheti magát „beérkezettnek”, amíg Lady Whistledown nem inzultálta. Még Edwina is, aki bármilyen, a legszigorúbb mércével mérve is társasági sikernek számított, féltékeny volt azért, hogy a pletykalapíró Kate-et választotta célpontjául.

És bár Kate nem igazán akart Londonban lenni egy teljes szezonra, úgy gondolta, hogy ha már muszáj benne lennie a társasági forgatagban, talán nem vallott teljesen kudarcot. Ha egy pletykalap általi inzultálás a siker egyetlen jele, hát legyen, elfogadja. Kate ott arat sikert, ahol tud.

Ahhoz képest, hogy Penelope Featheringtonról azt írta: „olyan, mint egy túlérett citrusgyümölcs abban a mandarinsárga szaténruhában”, Kate túláradó érzelemmel tárta szét a karját és azt mondta: – Hát igen, olyan vagyok, mint egy fonnyadt nárcisz!

– Egyszer majd valaki rájön, hogy kicsoda ez a nő – mondta Mary váratlanul, mutatóujjával megint feljebb tolva szemüvegét –, és akkor nagyon nagy bajban lesz.

Edwina érdeklődéssel nézett anyjára.

– Komolyan azt gondolod, hogy valaki kikutatja a személyazonosságát? Már több mint egy éve sikerült megtartania a titkát.

– Ilyesmi nem maradhat örökké titokban – felelte Mary, azzal beszúrta a tűt hímzésébe, hosszú sárga fonalat húzva át az anyagon. – Jegyezzétek meg, amit most mondtam. Előbb-utóbb bekövetkezik, rájönnek, hogy kicsoda, és akkor olyan botrány tör ki, amilyent még nem látott a város.

– Hát, ha tudnám, kicsoda, azt hiszem, összebarátkoznék vele. A legjobb barátnőm lenne – jelentette ki Kate a második oldalra fordítva az egylapos újságot. – Rendkívül szórakoztató hölgy. És akárki akármit mond, szinte mindig igaza van.

Ekkor Newton, Kate kissé túlsúlyos corgi kutyája szaladt be a szobába.

– A kutyának nem kint a helye? – kérdezte Mary, amikor az állat vakkantott egyet. – Kate! – Az állat leült a lábához, és lógó nyelvvel lihegett, mintha simogatást várt volna.

– Newton! Azonnal gyere ide! – parancsolta Kate.

A kutya vágyódón nézett Maryre, aztán odatipegett Kate mellé, felugrott a kanapéra és gazdája ölébe tette mancsát.

– Csupa szőr leszel tőle! – mondta Edwina.

Kate vállat vont, a kutya dús, karamellszínű szőrét simogatta.

– Nem baj.

Edwina felsóhajtott, de ő is megpaskolta Newton hátát.

– Mit ír még? – kérdezte, érdeklődéssel előrehajolva. – Nem is volt alkalmam látni a második oldalt.

Kate mosolygott húga megjegyzésén.

– Nem sokat. Egy kicsit valami Hastings hercegről és hercegnéről, akik a hét elején érkeztek a városba, és felsorolja, milyen ételeket szolgáltak fel Lady Danbury bálján, amiket „meglepően ízletesnek” talált, és van egy meglehetősen kedvezőtlen leírás arról, hogy Mrs. Featherington milyen ruhát viselt múlt hétfőn.

Edwina elfintorodott.

– Úgy tűnik, eléggé pikkel a Featherington családra.

– Ezt nem is csodálom – mondta Mary, azzal letette hímzését és felállt. – Az a nő akkor sem tudna megfelelő színű ruhát választani a lányainak, ha szivárvány vetülne a nyakukra.

– Anya! – kiáltott fel Edwina.

Kate a szájához kapta a kezét, igyekezett nem nevetni. Mary ritkán fejezte ki véleményét, de amikor megtette, mindig nagyon találóak voltak a megjegyzései.

– Így van. A legkisebb lányát folyton narancssárgába öltözteti. Pedig mindenki látja, hogy szegény kislánynak a kék vagy a mentazöld állna jól.

– Rám sárga ruhát adtál – emlékeztette Kate.

– Sajnálom. Ebből megtanultam, hogy hallgassak az eladólányokra. Sosem kételkedtem volna a saját véleményemben. Azt a ruhát átalakíttatjuk Edwinának.

Mivel Edwina egy fejjel alacsonyabb volt, mint Kate, és lényegesen vékonyabb, ez nem lehetett probléma.

– Ha átalakíttatod – mondta Kate húgához fordulva –, feltétlenül vetesd ki az ujjfodrot. Szörnyen zavaró. És csiklandoz. Az Ashbourne-bálon egész idő alatt az járt az eszemben, hogy letépem.

Mary ferde szemmel nézett rájuk.

– Meglep és hálás vagyok, hogy végül mégiscsak sikerült türtőztetned magadat.

– Engem is meglep, de nem vagyok hálás – szólt Edwina pajkos mosollyal. – Gondolj csak bele, milyen szép kis írást kerekített volna belőle Lady Whistledown!

– Képzelem – mondta Kate, szintén hamiskásan mosolyogva. – Már látom is: „A kókadt nárcisz letépi szirmait”.

– Felmegyek – jelentette ki Mary, fejét ingatva lányai rosszalkodása hallatán. – Ne feledjétek, hogy ma este meghívásunk van. Talán jó lenne, ha pihennétek egy kicsit, mielőtt este elindulunk. Biztos, hogy ma is csak késő éjjel jövünk haza.

Kate és Edwina bólintott, és ígéreteket mormoltak, hogy megfogadják a tanácsot. Mary összehajtogatta hímzését és kiment a szobából.

Amint becsukta maga mögött az ajtót, Edwina odafordult Kate-hez: – Eldöntötted már, hogy mit veszel fel ma este?

– Azt hiszem, a zöld muszlinruhát. Tudom, hogy fehéret kéne viselnem, de attól tartok, az nem áll jól nekem.

– Ha te nem viselsz fehéret, akkor én sem – jelentette ki Edwina. – Én a kék muszlinruhámat veszem fel.

Kate egyetértően bólintott és a még mindig a kezében tartott újságra próbált figyelni, közben Newtont egyensúlyozta térdén, aki hanyatt fordult és a hasát akarta vakartatni.

– Mr. Berbrooke éppen a múlt héten mondta, hogy valóságos angyal vagy kékben. Jól áll a szemed színéhez.

Edwina meglepetten pislogott.

– Ezt Mr. Berbrooke mondta neked?

Kate felnézett.

– Természetesen. Az összes udvarlód nekem mondja el a neked szóló bókjait.

– Tényleg? Ugyan miért?

Kate lassan, elnézően mosolygott.

– Hát, Edwina az a helyzet, hogy ennek oka talán az, hogy a Smythe-Smith zeneesten nyilvánosan kijelentetted, hogy sosem mennél férjhez olyan férfihoz, aki a nővérednek nem tetszik.

Edwina arca halvány rózsaszínre pirult.

– Nem hiszem, hogy mindenki hallotta – dünnyögte.

– De lehet, hogy mégis mindenkihez eljutott a hír. Gyorsabban terjedt, mint tűz a háztetőkön. Én akkor nem is voltam a teremben, de csak két percbe telt, míg megtudtam.

Edwina karba fonta a kezét és elgondolkodó hümmögést hallatott, amitől nagyon hasonlított nővérére.

– Ami azt illeti, a hír igaz, és nem érdekel, hányan tudják. Tudom, azt várják tőlem, hogy nagyszerű és rangos férjem legyen, de nem fogok feleségül menni olyan emberhez, aki rosszul bánik velem. Aki képes megfelelni a te elvárásaidnak, az biztosan megfelelő férj.

– Olyan nehéz az én elvárásaimnak megfelelni?

A két nővér egymásra nézett, aztán egyszerre felelték meg a kérdést: – Igen!

De miközben Kate együtt nevetett Edwinával, némi lelkiismeret-furdalása támadt. Mind a három Sheffield hölgy tudta, hogy Edwina férje nemes vagy igen vagyonos ember lesz. Edwina az, akinek biztosítania kell, hogy családja ne szegénységben élje le az életét. Edwina igazi szépség, míg Kate...

Kate, az Kate.

Kate ezt egyáltalán nem nehezményezte. Edwina szépsége egyszerű tény. Voltak bizonyos igazságok, amiket Kate már régen megtanult elfogadni. Kate sosem tanult meg úgy keringőzni, hogy ne akarná átvenni a vezetést; mindig is félni fog a villámlós vihartól, akárhányszor is győzködi magát, hogy ez ostobaság; és akármilyen ruhát viselt, akárhogyan fésülte a haját, akárhogy paskolta pirospozsgásra az arcát, sosem lesz olyan szép, mint Edwina.

Ráadásul Kate abban sem volt biztos, hogy szeretné, ha annyi figyelem áradna felé, mint húgára. Rájött, hogy nem élvezné a felelősséget, hogy jó házasságot kell kötnie, hogy anyjának és nővérének megfelelő életet biztosítson.

– Edwina – szólt húgához szelíden –, te is tudod, hogy nem kell feleségül menned olyan emberhez, aki nem tetszik neked.

Edwina bólintott; hirtelen úgy tűnt, menten sírva fakad.

– Ha úgy érzed, hogy egyetlen férfi sincs Londonban, akit elfogadhatónak találsz, akkor legyen. Egyszerűen visszamegyünk Somersetbe és élvezzük egymás társaságát. Amúgy sem szeretek senkit nálad jobban.

– Én sem – suttogta Edwina.

– És ha mégis találsz olyan férfit, aki levesz a lábadról, akkor Mary és én is nagyon örülünk. Nem kell aggódnod, hogy elhagysz minket. Jól elleszünk magunkban.

– Te is találhatsz magadnak férjet – mutatott rá Edwina.

Kate érezte, hogy ajka halvány mosolyra húzódik.

– Lehet – mondta, a lehetőséget nem zárva ki, de tudva, hogy ez valószínűleg nem igaz. Nem akart egész életében vénlány lenni, de nem hitte, hogy itt, Londonban talál magának férjet. – Talán az egyik őrülten szerelmes kérőd nálam keres vigaszt, miután rájön, hogy te elérhetetlen vagy számára – évődött húgával.

Edwina megdobta egy párnával.

– Ugyan már, ne butáskodj!

– Szó sincs róla! – tiltakozott Kate. És komolyan gondolta. Valóban ez tűnt számára a legvalószínűbb módnak, hogy férjet találjon magának a városban.

– Tudod, milyen férfihoz szeretnék feleségül menni? – kérdezte Edwina álmodozó tekintettel.

Kate a fejét ingatta. Fogalma sem volt.

– Tudóshoz.

– Tudóshoz?

– Igen, tudóshoz – közölte Edwina határozottan.

Kate köhécselt egy kicsit.

– Nem vagyok biztos benne, hogy tudósból jó a felhozatal ebben a szezonban.

– Tudom – sóhajtott fel Edwina. – De az igazság az, hogy bár ezt nem hangoztathatom nyilvánosan… eléggé könyvmoly típus vagyok. Szívesebben tölteném a napomat könyvtárban, olvasással, mint a Hyde Parkban kószálva. Azt hiszem, jobban élvezném az életet egy olyan férfival, akinek tudósi ambíciói is vannak.

– Helyes. Hmmm... – Kate igen erősen gondolkodott. Nem valószínű, hogy Edwina talál magának tudóst otthon, Somersetben. – Tudod, Edwina, azt hiszem, az egyetemi városokon kívül elég nehezen találunk neked tudóst. Talán meg kéne elégedned egy olyan férfival, aki hozzád hasonlóan szeret olvasni és tanulni.

– Az is jó lenne – mondta Edwina boldogan. – Egy amatőr tudóssal is megelégednék.

Kate megkönnyebbülten sóhajtott. Biztosan van olyan férfiember Londonban, aki szeret olvasni.

– És tudod, mit? – tette hozzá Edwina. – A könyvet nem lehet a címlapjáról megítélni. Mindenféle amatőr tudós van. Lehet, hogy Bridgerton vikomt úr, akiről Lady Whistledown oly sűrűn ír, lelke mélyén tudós.

– Ezt szívd vissza gyorsan, Edwina! Semmi közöd nem lehet Bridgerton vikomthoz. Mindenki tudja, hogy a legmegátalkodottabb szoknyavadászok közé tartozik. Sőt! Ő a legnagyobb élvhajhász. Pont. Egész Londonban. Az egész városban!

– Tudom. Csak példának hoztam fel. Ráadásul amúgy sem valószínű, hogy az idén feleséget választana magának. Lady Whistledown legalábbis ezt írta, és te magad mondtad, hogy szinte mindig igaza van.

Kate megpaskolta húga karját.

– Na aggódj! Találunk neked alkalmas férjet. De nem… nem, nem, nem és nem Bridgerton vikomtot!

Ebben a pillanatban beszélgetésük tárgya a White Klubban pihent a három közül két öccsével; élvezték a késő délutáni italt.

Anthony Bridgerton hátradőlt bőr karosszékében, elgondolkodva kortyolta a whiskyt; lötykölte, körbe áramoltatta a pohárban, majd megszólalt: – Arra gondoltam, hogy megnősülök.

Benedict Bridgerton, aki éppen azon szokását gyakorolta, amit anyja annyira megvetett, nevezetesen székét két hátsó lábára billentve kissé kapatosan hintázott, erre lehuppant.

Colin Bridgerton félrenyelt.

Colin szerencséjére Benedict éppen időben nyerte vissza egyensúlyát, hogy erőteljesen hátba verje, mire öccse egy zöld olívabogyót állított asztalt átívelő röppályára.

Kis híján fülön találta Anthonyt.

Anthony megjegyzés nélkül hagyta e méltatlanságot. Nagyon jól tudta, hogy hirtelen bejelentése a meglepetés erejével hatott.

Illetve, talán az igen erős meglepetés ereje lenne a helyes kifejezés. „Teljes, totális, felülmúlhatatlan” – ezek a szavak jutottak eszébe.

Anthony tudta, hogy nem illik bele abba a képbe, hogy olyan férfi lenne, aki hirtelen ilyen nagy elhatározásra szánta el magát. Az utóbbi tíz évet hírhedt élvhajhászként, intenzív szoknyavadászattal töltötte, ott lelt örömöt, ahol ért. Mert úgy vélte, rövid az élet és élvezni kell, amíg lehet. Ó, persze megvolt a maga becsületkódexe! Sosem enyelgett jó családból való úrihölgyekkel. Nem jöhetett szóba senki, akinek a legkisebb joga is lett volna házasságot követelni.

Négy húga volt, ezért Anthony eléggé tisztelte a tisztes úrilányok jó hírnevét. Egyszer majdnem párbajozott egyik húga miatt, hogy megvédje becsületét. Ami a másik három húgát illeti… nem szégyellte bevallani, hogy kiveri a hideg verejték, amikor arra gondol, hogy olyan férfival hozza össze őket a sors, akinek olyan híre van, mint neki.

Nem, nyilván nem viszi rá a lélek, hogy egy úriember húgát tönkretegye.

Ami azonban a másféle nőket, özvegyeket és színésznőket illeti, akik tudják, mit akarnak, és mibe keverednek: élvezte a társaságukat, mégpedig nagyon. Amióta befejezte oxfordi tanulmányait és Londonba költözött, soha nem volt szerető nélkül.

Néha, gondolta fanyarul elmosolyodva, két szeretőt tartott egyszerre.

Részt vett szinte minden lóversenyen, amit a Társaság rendezett; Jackson iskolájában gyakorolta az ökölvívást, és meg sem tudta számolni, annyiszor nyert kártyában. (Néhányszor vesztett, de a veszteségekről nemigen vett tudomást.) Húszas éveit tudatos gyönyörszerzésben töltötte, csak a családja iránti felelősség hajtotta.

Edmund Bridgerton hirtelen és váratlanul halt meg; nem volt ideje rábízni a családot legidősebb fiára, ellátni tanácsokkal az életre. De ha mondott volna valamit búcsúzóul, Anthony biztos volt benne, hogy azt mondta volna, vigyázzon anyjára és testvéreire, és úgy szeresse őket, ahogy ő szerette és vigyázott rájuk.

Így Anthony, miközben bálokra, estélyekre, klubba és lóversenyre járt, öccseit Etonba és Oxfordba küldte, és húgai rendezte észveszejtő mennyiségű kamarahangversenyre járt (ami nem volt kis teljesítmény, mert négy húgából háromnak egyáltalán nem volt zenei hallása). Mindeközben figyelemmel kellett kísérnie és gondosan intéznie a család pénzügyeit. Mivel hét testvére volt, kötelességének érezte, hogy gondoskodjon mindegyikük jövőbeli megélhetéséről.

És ahogy egyre közelebb ért a harminchoz, rájött, hogy egyre több időt tölt örökségük gondnoki feladataival és a család ügyeinek intézésével, mint eredeti céljával, az élvezetek hajhászásával. Arra is rájött, hogy ez így tetszik neki. Tartott még szeretőt, de egyszerre már csak egyet, és úgy találta, hogy már nem kell beneveznie minden egyes lóversenyre, és késő éjszakáig ott maradni a klubban, csak hogy ő nyerje az utolsó kártyapartit.

Hírneve természetesen nem halványodott. Ami azt illeti, ezt nem is bánta. Voltak bizonyos előnyei annak, hogy Anglia legféktelenebb élvhajhászának gondolták. Például az, hogy szinte mindenki félt tőle.

Ez jó volt.

De ideje volt megnősülni. Meg kell állapodnia az életben, fiút kell nemzenie. Hiszen valakinek tovább kell adni a vikomti címet. Meglehetősen sajnálta azonban, sőt, elszorult a szíve, ha arra gondolt, talán nem éri meg, hogy fia felnőtt legyen. De mit tehetne? Ő egy elsőszülött Bridgerton elsőszülött Bridgerton fiának elsőszülött Bridgerton fia, satöbbi, nyolcadíziglen visszamenően. Dinasztikus kötelessége, hogy szaporodjon és sokasodjon.

Ráadásul némi vigaszt talált abban, hogy három talpraesett és gondoskodó fivére van. Ha ő nem tudna, ők majd gondoskodnak arról, hogy fia olyan szeretetben és becsületben nevelkedjen, ami minden Bridgerton gyermeknek kijár. A húgai dédelgetik a fiút, anyja talán elkényezteti…

Anthony el is mosolyodott egy kicsit, ahogy nagy és gyakran lármás családjára gondolt. Fiának nem feltétlenül van szüksége apára, hogy nagyon szeressék.

És bármilyen gyerekeket is nemzzen, valószínűleg nem emlékeznek rá, miután meghal. Még kicsik lesznek, nem alakult ki a tudatuk. Anthony figyelmét nem kerülte el, hogy a Bridgerton gyerekek közül ő, a legidősebb volt az, akire a legnagyobb hatással volt apjuk halála.

Anthony újra italába kortyolt, kihúzta magát, nagyot szusszant és kikergette a kellemetlen gondolatokat a fejéből. Az aktuális feladatra kellett koncentrálnia, nevezetesen arra, hogy feleségjelöltet találjon magának és megnősüljön.

Józan ítélőképességű és némiképp rendszerető emberként gondolatban sorra vette, mire van szükség, mi a teendő a cél elérésére. Milyen legyen a feleség? Először is, meglehetősen csinos legyen. Nem muszáj lélegzetelállító szépségnek lennie (bár az jó lenne), de úgy gondolta, hogy ha már muszáj ágyba vinnie, a szépség csak kellemesebbé teszi a kötelességet.

Másodszor, nem lehet buta. Anthony úgy vélte, ezt a követelményét a legnehezebb teljesíteni. Nem volt túlságosan elragadtatva a londoni első bálozók értelmi képességeitől. Amikor legutóbb elkövette azt a hibát, hogy megpróbált egy, az iskolapadból frissen kikerült ifjú hölggyel beszédbe elegyedni, a nőszemély nem volt képes másról beszélni, mint az ételről (éppen egy tányérnyi eper volt a kezében) és az időjárásról (de még arról sem tudott, mert amikor Anthony azt kérdezte, szerinte front jön-e, a hölgy azt felelte: „Sajnos nem ismerem Front urat.”)

Egy kevésbé okos feleséggel akár évekig elkerülheti a beszélgetést, de nem akart buta gyerekeket.

Harmadszor, és ez volt a legfontosabb szempont, nem akart olyan nőt, akibe beleszerethet.

És ezt a szabályt semmilyen körülmények között nem akarta megszegni.

Nem volt teljesen cinikus; tudta, hogy létezik igaz szerelem. Mindenki tudhatta ezt, aki valaha volt szüleivel, a Bridgerton házaspárral egy szobában.

De a szerelem olyan komplikáció volt, amit szeretett volna elkerülni. Nem vágyott arra, hogy életében megjelenjen ez a csoda.

És mivel Anthony ahhoz volt szokva, hogy megkapja, amit akar, nem volt kétsége afelől, hogy talál magának egy csinos, intelligens nőt, akibe sosem tudna beleszeretni. Mi a gond ezzel? Jó esély van rá, hogy akkor sem találná meg élete szerelmét, ha nagyon keresné. A férfiak többsége nem találja meg.

– Szent ég, Anthony, mitől fintorogsz ennyire? Az olívabogyótól nem lehet. Tisztán láttam, merre repült, és még csak hozzád sem ért.

Benedict hangja zökkentette ki álmodozásából, és Anthony pislogott néhányszor, mielőtt válaszolt.

– Semmi. Tényleg semmi.

Természetesen senkivel, még testvéreivel sem osztotta meg saját halandóságáról szóló gondolatait. Nem olyasmi volt ez, amit szeretett volna reklámozni. Hiszen ha valaki azzal ment volna oda hozzá, hogy ezeket így elmondja neki, valószínűleg úgy kinevette volna, hogy zeng a ház.

De senki nem érthette meg, milyen szoros, milyen mély kapcsolat fűzte apjához. És talán senki sem értené meg, mit érzett Anthony lelke legmélyén, hogy egyszerűen érezte, nem fog tovább élni, mint apja élt. Edmund a mindene volt. Mindig vágyott arra, hogy olyan nagyszerű ember legyen, mint apja volt, és bár tudta, hogy ez nem lehetséges, azért próbálkozott. Az, hogy bármiben, bármiféleképpen többet érjen el, mint Edmund, egyenesen lehetetlenségnek tűnt.

Apja egészen egyszerűen a legnagyszerűbb ember volt, akit Anthony valaha ismert, sőt lehet, hogy az egész világon nem volt hozzá hasonló. Végtelen önteltségnek tűnt, hogy bármiben több legyen nála. Valami történt vele apja halálának éjszakáján, amikor ott maradt a testtel a szülői hálószobában, amikor órákig ült mellette, nézte a halottat és kétségbeesetten próbált emlékezni minden együtt töltött pillanatra. Olyan könnyű lenne elfelejteni az apró dolgokat; hogyan szorította meg Edmund Anthony felsőkarját, valahányszor biztatásra volt szüksége. Vagy hogyan tudta emlékezetből idézni Shakespeare Sok hűhó semmiértjéből Baltazár énekét, nem mintha különös jelentőségűnek tartotta volna, hanem mert egyszerűen kedvelte.

És amikor Anthony végre kilépett abból a szobából, a hajnal első sugarai festették rózsaszínre az eget, és valahogy tudta, hogy az ő napjai is meg vannak számlálva, ugyanúgy, ahogy Edmund napjai meg voltak.

– Nyögd ki! – mondta Benedict, újra betörve Anthony gondolataiba. – Egy pennyt sem ajánlok érte, mert tudom, hogy annyit nem ér, de kíváncsi lennék, min gondolkodtál ilyen erősen.

Anthony hirtelen még jobban kihúzta magát, és eltökélte, hogy az aktuális témára koncentrálja gondolatait. Hiszen menyasszonyt kell választania magának, és ez komoly dolog.

– Kit tekintenek a szezon legragyogóbbjának? – kérdezte.

Fivérei egy kicsit elgondolkodtak ezen, aztán Colin adta meg a választ: – Edwina Sheffieldet. Biztosan láttad már. Elég kicsi és törékeny lány, szőke hajú, kék szemű. Általában arról lehet felismerni, hogy egész rajnyi szerelemsóvár udvarló követi.

Anthony nem vette figyelembe öccse gúnyos humorát.

– Van egy kis esze?

Colin pislogott, mintha az eszes nő, mint összetartozó fogalom abszolút újdonság lenne számára.

– Igen, azt hiszem, egyáltalán nem buta. Egyszer hallottam, ahogyan mitológiáról beszélt Middlethorpe herceggel, és úgy találtam, hogy nő létére nagyon meggyőzően érvelt.

– Remek – mondta Anthony, azzal poharát nagy koppanással az asztalra tette. – Akkor őt veszem feleségül.

2. fejezet

Szerda este a Hartside-bálon Bridgerton vikomt több kisasszonnyal táncolt. Ez a magatartás felettébb különösnek tűnik, mivel Bridgerton általában messze elkerüli a jó házból való tisztes lányokat, ami még kedvező is lehetne rá nézve, ha nem bosszantaná annyira a lányukat férjhez adni igyekvő ambiciózus anyákat.

Lehetséges, hogy a vikomt olvasta e sorok írójának legutóbbi cikkét, és a minden férfira jellemző perverz vágytól vezérelve elhatározta, bebizonyítja, hogy az írásban megfogalmazott állítás nem állja meg a helyét?

Lehet, úgy tűnhet, hogy e sorok írója nagyobb fontosságot tulajdonít önmagának, mint amilyennel valójában bír, de volt már rá nem is egy példa, hogy férfiak ennél sokkal, de sokkal jelentéktelenebb szempontok figyelembevételével hoztak döntéseket.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1814. április 22.

Aznap este tizenegy órára Kate minden félelme valóra vált.

Anthony Bridgerton táncra kérte Edwinát. Ami ennél is rosszabb: Edwina elfogadta a felkérést és táncba ment vele.

És ami még ennél is rosszabb: Mary olyan fátyolos tekintettel nézte a párt, mintha máris a templomi esküvő időpontját és részleteit szeretné egyeztetni.

– Nem hagynád abba? – sziszegte Kate, oldalba könyökölve nevelőanyját.

– Mit?

– Hogy úgy nézel Bridgertonra!

Mary csak pislogott.

– Hogyan?

– Mintha máris az esküvői reggelit terveznéd.

– Ó! – Mary elpirult. Arca bűntudatos rózsaszínre változott.

– Mary!

– Hát, lehet, hogy volt ilyen gondolatom – ismerte el Mary. – De kérdezem én: mi rossz van ebben? Igazán remek parti lenne Edwina számára.

– Figyeltél arra, amiről ma délután beszéltünk a nappaliban? Önmagában is elég baj, hogy Edwina körül ennyi szoknyapecér legyeskedik. El nem tudod képzelni, mennyi időmbe telt, mire kiválogattam a jó kérőket a sokaságból. Na de Bridgerton! – Kate megborzongott. – Nála nagyobb élvhajhász talán nincs is egész Londonban. Nem kívánhatod, hogy Edwina egy ilyen emberhez menjen feleségül.

– Ne próbálj kioktatni, hogy mit tehetek és mit nem, Katharine Grace Sheffield! – mondta Mary élesen, és kihúzta magát, de így is fél fejjel alacsonyabb volt, mint Kate. – Még mindig az anyád vagyok. Illetve a nevelőanyád. Ha ez számít valamit.

Kate ettől igen kényelmetlenül érezte magát. Maryt ismerte anyjának, és soha, egyszer sem éreztette vele, hogy kevésbé lenne a lánya, mint Edwina. Mindig egyformán bánt velük. Ő fektette le Kate-et esténként. Ő mondott neki esti mesét, megcsókolta, megölelte, ő segítette át a gyermekkor és a felnőttkor közti furcsa éveken. Csak azt nem kérte soha, hogy Kate anyának szólítsa.

– Számít – felelte Kate halkan, és elszégyellve magát lesütötte a szemét. – Sokat számít. És az anyám vagy. Minden szempontból, ami számít.

Mary egy hosszú pillanatig nézte, aztán pislantott párat.

– Ó, istenkém! – szólt fojtott hangon, aztán retiküljébe nyúlt zsebkendőért. – Most miattad itatom az egereket!

– Sajnálom – dünnyögte Kate. – Fordulj meg, hogy senki ne lássa. Így.

Mary fehér lenvászon zsebkendőt vett elő és megtörölgette búzavirágkék szemét.

– Szeretlek, Kate. Ugye tudod?

– Igen! – kiáltott fel Kate, megdöbbenve, hogy Mary egyáltalán feltette ezt a kérdést. – És tudod… tudod, hogy én…

– Tudom – Mary megfogta nevelt lánya kezét. – Persze, hogy tudom. Csak arról van szó, hogy ha az ember vállalja, hogy anyja helyett anyja lesz egy gyermeknek, akit nem ő szült, a felelőssége kétszeres. Kétszer annyit kell tenni azért, hogy a gyermek boldog legyen és jól éljen.

– Ó, Mary, nagyon szeretlek. És Edwinát is szeretem.

Edwina nevének említésére mindketten megfordultak és tekintetükkel megkeresték a bálteremben. Szépen táncolt a vikomttal. Mint mindig. Edwina nagyon szép és bájos volt. Szőke haja feje tetejére tűzve, néhány göndör fürt kihagyva, hogy arcát keretezze. Karcsún, kecsesen, könnyeden táncolt.

Kate ingerülten jegyezte meg magában, hogy a vikomt elképesztően szép férfi. Fekete-fehérben volt, kerülte a Társaság férfiviseletében éppen divatos élénk színeket. Magas, tartása egyenes, büszke, haja dús gesztenyeszín, kissé homlokába hulló.

Legalábbis látszatra tökéletes férfinak tűnt.

– Szép pár, ugye? – kérdezte Mary álmodozón. Kate nem szólt. A nyelvébe harapott. – Egy kicsit magas hozzá, de úgy vélem, ez nem áthághatatlan akadály.

Kate összeszorította a kezét, körme a bőrébe vájt. Mary mosolygott. Meglehetősen fortélyos ez a mosoly, gondolta Kate. Gyanakodva figyelte nevelőanyját.

– A vikomt remek táncos, nemde? – kérdezte Mary.

– Nem veheti feleségül Edwinát! – fakad ki Kate.

Mary mosolya vigyorrá szélesedett.

– Kíváncsi voltam, meddig bírod megjegyzés nélkül.

– Természetes hajlandóságomnál sokkal tovább – felelte Kate, szinte minden szót gondosan mérlegelve.

– Igen, ennyi számomra is világos volt.

– Mary, te is tudod, hogy a vikomt nem olyan ember, akit Edwinának szeretnénk.

Mary kissé oldalra hajtotta a fejét és összevonta szemöldökét.

– Azt hiszem, úgy helyes, hogy a kérdés, olyan férfi-e, akit Edwina magának szeretne.

– A vikomt neki sem felel meg! – felelte Kate hevesen. – Éppen ma délután mondta nekem, hogy tudós emberhez szeretne feleségül menni. Tudóshoz! – A húgával táncoló sötét hajú férfi felé biccentett. – Szerinted ez az ember úgy néz ki, mint egy tudós?

– Nem, de akkor is; te sem nézel ki különösen tehetséges akvarellistának, mégis, tudom, hogy az vagy – mondta Mary cinkosan mosolyogva, ami rendkívül bosszantotta Kate-et, és ezt nem hagyhatta szó nélkül.

– Egyetértek, hogy az embert nem lehet csupán a külső megjelenése alapján megítélni – szűrte a foga közt. – De abból, amit eddig hallottunk róla, nem úgy tűnik, hogy előszeretettel töltené dohos szagú könyvek fölé görnyedve a délutánjait.

– Lehet, hogy valóban nem – tűnődött Mary. – De ma este igen jót beszélgettem az anyjával.

– Az anyjával? – Kate némileg küszködött, hogy követni tudja a beszélgetés folyamát. – Mi köze ennek ehhez az egészhez?

Mary vállat vont.

– Nehezen hiszem, hogy ez a kedves, okos hölgy ne a család nevére méltó, legfinomabb úriembert nevelte volna.

– De Mary…

– Ha majd te is anya leszel – mondta szelíden –, megérted, mire gondolok.

– De…

– Mondtam már – vágott a szavába Mary, olyan határozott hangon, ami egyértelműen azt jelezte, hogy komolyan gondolta, amit mond –, milyen szép vagy ebben a zöld muszlinruhában?

Kate elcsodálkozva nézett le ruhájára, és azon tűnődött, vajon miért váltott ilyen hirtelen témát.

– A színe nagyon jól áll neked. Lady Whistledown a pénteki lapjában nem fog kókadt nárcisznak nevezni.

Kate döbbenten nézett Maryre. Nevelőanyjának talán melege van. Nagy a zsúfoltság a bálteremben, a levegő áporodott lett.

Ekkor érezte, hogy Mary ujjával megböki a bal lapockája alatt, és rájött, hogy valami teljesen más történik.

– Mr. Bridgerton! – kiáltott fel Mary hirtelen, olyan vidáman, mint valami fruska.

Kate rémülten kapta fel a fejét, és látta, hogy megdöbbentően jóképű férfi közeledik feléjük. Megdöbbentően jóképű férfi, aki majdnem pontosan úgy nézett ki, mint a húgával táncoló vikomt.

Kate nagyot nyelt. Ha nem tette volna, tátva marad a szája.

– Mr. Bridgerton! – ismételte Mary. – Örülök, hogy látom. Ő a lányom, Katharine.

A férfi megfogta Kate ernyedt, kesztyűs kezét, és légies csókot lehelt ujjaira. Pontosabban olyan légieset, hogy Kate gyanította, nem is történt csók.

– Miss Sheffield – szólította meg a férfi.

– Kate – folytatta Mary –, bemutatom Mr. Colin Bridgertont. Ma este ismertem meg, amikor az édesanyjával, Lady Bridgertonnal beszélgettem – mondta, azzal ragyogó mosollyal Colinhoz fordult: – Olyan kedves hölgy!

Colin visszamosolygott.

– Szerintünk is.

Mary kuncogott. Kuncogott! Kate azt hitte, eláll a lélegzete.

– Kate – szólt Mary ismét –, Mr. Bridgerton az Edwinával táncoló vikomt testvéröccse – tette hozzá teljesen szükségtelenül.

– Észrevettem – felelte Kate.

Colin Bridgerton ferde pillantást vetett rá, és Kate rögtön tudta, hogy Mr. Bridgerton figyelmét nem kerülte el a hangjában rejlő enyhe gúny.

– Örülök, hogy megismerhetem, Miss Sheffield – mondta udvariasan. – Remélem, ma este megtisztel egy tánccal.

– Én… természetesen – köhécselt. – Megtiszteltetés számomra.

– Kate – szólt Mary kissé noszogatva –, kérlek, mutasd meg Mr. Bridgertonnak a táncrendedet.

– Ó! Igen, persze! – Kate a táncrendjét kereste kissé kapkodva. Zöld szalaggal volt a csuklójára kötve. Az, hogy kapkodva kellett keresnie valamit, ami a testére volt kötve, meglehetős zavarról árulkodott, de Kate úgy határozott, hogy önuralomvesztését az addig ismeretlen Bridgerton fivér váratlan megjelenésének tulajdonítja. És annak a szerencsétlen ténynek, hogy még a legjobb körülmények között sem ő volt a legcsinosabb lány a teremben.

Colin beírta a nevét egy későbbi táncra, és megkérdezte, nem lenne-e kedve elsétálni vele a limonádésasztalhoz.

– Menj csak! – mondta Mary, mielőtt Kate bármit válaszolhatott volna. – Miattam ne aggódj. Jól elleszek nélküled.

– Hozhatok neked egy pohárral – ajánlotta, és azon mesterkedett, hogy ferde pillantást vessen nevelőanyjára úgy, hogy Mr. Bridgerton ne vegye észre.

– Nem szükséges. Visszamegyek a gardedámok és anyák körébe – felelte, és körülnézett, hátha meglát egy ismerős arcot. – Ó, nézd, ott van Mrs. Featherington! Mennem kell. Portia! Portia!

Kate nézte, ahogy nevelőanyja gyorsan eloson, aztán odafordult Mr. Bridgertonhoz.

– Úgy vélem, nem kér limonádét.

Vidámság csillant a férfi smaragdzöld szemében.

– Vagy nem kér, vagy Spanyolországig akar szaladni, hogy maga szedje hozzá a citromot.

Kate önkéntelenül felnevetett. Nem akarta kedvelni Mr. Colin Bridgertont. Semelyik Bridgertont sem akarta kedvelni azután, amit a vikomtról az újságban olvasott. De úgy vélte, nem igazságos egy embert a fivére helytelen cselekedeteiről megítélni, így egy kicsit megnyugodott.

– Szomjas? – kérdezte. – Vagy csak egyszerűen udvarias?

– Mindig udvarias vagyok – felelte Colin ravaszkás mosollyal. – De most szomjas is.

Kate nézte a mosolyt, melyhez halálos kombinációban társult a kápráztatóan zöld szempár, és majdnem felnyögött.

– És látom, egyben nagy élvhajhász is – mondta sóhajtva.

Colin alig kapott levegőt. Kate ezt nem tudta mire vélni, de akkor is látszott, hogy a férfi lélegzete elakadt.

– Bocsánat…?

Kate elpirult, amikor legnagyobb rémületére észrevette, hogy hangosan kimondta, amit gondol.

– Nem, nem, nekem kell bocsánatot kérnem. Kérem, bocsásson meg! Megbocsáthatatlanul durva voltam.

– Nem, nem – felelte a férfi gyorsan. Nagyon érdeklődőnek, cseppet sem sértettnek tűnt. – Kérem, folytassa!

Kate feszengett. Most már tényleg nem volt visszaút és kibúvó.

– Én csak… – köhécselt. – Ha lehetek szókimondó…

Colin bólintott, furfangos mosolya azt sugallta, hogy csak őszinte lehet vele.

Kate megint csak köhécselt.

A férfi bólintott, ravasz mosolya azt sugallta, el sem tudná képzelni, hogy Kate ne őszintén, szókimondóan szóljon.

Kate újra köhécselt. Ez tényleg kezd nevetségessé válni. Hangja egyre inkább olyan volt, mintha varangyos békát nyelt volna.

– Csak arról van szó, hogy a fivére meglehetős élvhajhász lehet.

– Melyik fivérem?

– A vikomt – mondta Kate, mert azt hitte, ez nyilvánvaló.

– Három fivérem van – magyarázta a férfi.

Kate igen ostobának érezte magát.

– Sajnálom!

– Én is sajnálom – felelte mélyen átérezve saját helyzetét. – Többnyire szörnyű kellemetlenséget jelentenek.

Kate kénytelen volt köhögni, hogy elfedje a meglepettség önkéntelen szusszanásait.

– De örülök, hogy nem Gregory öcsémhez hasonlított – mondta feltűnő megkönnyebbüléssel. Ferdén nézett rá, aztán megmagyarázta: – Mert ő még csak tizenhárom éves.

Kate látta a férfi szemében a mosolyt, és rájött, hogy végig tréfát űzött vele. Nem olyan ember, aki fivére végromlását szeretné.

– Nagyon szereti a családját, ugye? – kérdezte.

Colin tekintete egy szempillantás alatt változott halálosan komolyra.

– Abszolút.

– Én is – jegyezte meg élesen.

– És ez önnél mit jelent?

– Azt jelenti – felelte Kate, jól tudva, hogy inkább hallgatnia kéne, de akkor is kimondta: – Azt jelenti, nem hagyom, hogy bárki is összetörje a húgom szívét.

Colin egy pillanatig nem szólt, majd lassan elfordította a fejét, hogy egy pillantást vessen bátyjára és Edwinára, akik éppen akkor fejezték be a táncot.