A fordítás Andrzej Sapkowski:

Narrenturm c. műve alapján készült.

A kötet megjelenését a Waclaw Felczak Alapítvány támogatta

Fordította: Hermann Péter

Tördelte: Kozári Imre

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 2002

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Hermann Péter 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-049-0

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

TARTALOM

Az Úr 1420. évében nem következett be a világvége. Bár sok minden mutatott arra, hogy bekövetkezik.

ELSŐ FEJEZET

amelyben az olvasónak alkalma nyílik megismerkednie a Reynevannak nevezett Bielaui Reinmarral, és rögtön némely legjobb tulajdonságával, beleértve az ars amandi, a lovas nyargalás és az Ótestamentum alapos ismeretét, de nem feltétlenül ebben a sorrendben. Ebben a fejezetben szó lesz Burgundiáról is, úgy szűken, mint bőven tárgyalva.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben az olvasó még többet tud meg Reynevanról, mégpedig azokból a beszélgetésekből, amelyeket róla folytatnak különböző emberek, hol jóindulatúan, hol pont ellenkezőleg. Eközben Reynevan az Oels környéki erdőkben barangol. A szerző megkíméli az olvasót ennek a barangolásnak a leírásától, következésképp az olvasónak, nolens volens, magának kell azt elképzelnie.

HARMADIK FEJEZET

amelyben olyan – látszólag egymással kevéssé összefüggő – dolgokról van szó, mint a solymászat, a Piast-dinasztia, a borsós káposzta és a cseh eretnekség. Valamint annak a megvitatásáról, hogy kinek és mikor kell a szavát tartania.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Reynevan és Garbówi Cserni Száva mindenféléről beszélget a briegi országúton. Aztán Reynevan kigyógyítja Szávát a gázokból, amit Száva a legújabb kori történelemről szóló értékes tudnivalókkal viszonoz.

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Reynevan előbb a saját bőrén tapasztalja meg, hogy érzi magát egy sarokba szorított farkas a néptelen sűrűségben. Utána találkozik a Szőke Nicolette-tel. Utána pedig elhajózik.

HATODIK FEJEZET

amelyben Reynevan először verést kap, aztán elindul Strehlenbe négy ember és egy kutya társaságában. Az unalmas utazást az úgymond konkolyhoz hasonlóan burjánzó eretnekségekről folytatott vita teszi kellemesebbé.

HETEDIK FEJEZET

amelyben Reynevan és csapata Mária mennybemenetelének előestéjén érkezik meg Strehlenbe, és amint kiderül, pont akkor égetnek meg valakit. Utána pedig, akiknek kell, meghallgatják a boroszlói székesegyház kanonokjának okítását. Egyesek több, mások kevesebb kedvvel.

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben eleinte minden nagyon szép. De később már nem annyira.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben megjelenik Scharley.

TIZEDIK FEJEZET

amelyben Reynevannak és az olvasónak egyaránt alkalma nyílik jobban megismerkedni Scharleyjal – erre az együtt vándorlás és az ennek során előforduló különféle események teremtenek lehetőséget. Végül pedig megjelenik három abszolút klasszikus, abszolút szokványos és abszolút anakronisztikus boszorkány.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

amelyben a tekervényes jóslat tekervényes módon kezd beigazolódni, Scharley pedig találkozik egy nőismerősével. És új, eddig feltáratlan tehetsége tárul fel.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

amelyben Reynevan és Scharley Szent Egyed ünnepnapjának előestéjén, mely péntekre esett, böjtös ebédet fogyaszt egy bencés kolostorban. Ebéd után pedig ördögöt űznek. Egészen váratlan eredménnyel.

TIZENHARMADIK FEJEZET

amelyben Scharley a bencés kolostorból történő távozás után előadja Reynevannak az ő egzisztenciális filozófiáját, amelyet – leegyszerűsítve – az a tétel fejez ki, hogy elegendő egy leeresztett nadrág és egy pillanatnyi figyelmetlenség, hogy valaki rosszindulatúan hozzáférjen a seggedhez. Az élet azonnal teljes terjedelmében és minden részletében meg is erősíti ezt a fejtegetést. A bajból olyasvalaki menti ki Scharleyt, akit az olvasó már ismer – vagy inkább úgy véli, hogy ismer.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

amely leírja az előző fejezetben tárgyalt este másutt, egy nagyjából nyolcmérföldnyi varjúröpte távolságban északkeletre lévő nagyvárosban lezajlott eseményeit. Vessünk egy pillantást Szilézia térképére,
amit a szerző melegen ajánl az olvasónak, és máris kiderül,
melyik városról van szó.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

amelyben kiderül, hogy a „jövedelmező művészet” és a „művészeti üzlet” egyáltalán nem feltétlenül contradictio in adiecto, ámde a kultúrában még a korszakos találmányok sem mindig találnak szponzorra.

TIZENHATODIK FEJEZET

amelyben Reynevan nemesen, mint Percival, és ugyanoly ostobán valaki megszabadításába indul, és annak védelmére kel. Következésképp az egész csapatnak menekülnie kell. Nagyon gyorsan.

TIZENHETEDIK FEJEZET

amelyben Reynevan Kromolinban, a raubritterek fészkében ismeretségeket köt, iszik, megvágott fület varr össze, és részt vesz az angyali sereg tingjén. Egészen addig, amíg teljesen váratlan vendégek érkeznek Kromolinba.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

amelyben a lovagi hagyományok és szokások közé nagy zajjal betör a korszerűség, és Reynevan – mintha igazolni akarná e könyv címét – bolondot csinál magából. És ezt kénytelen be is ismerni. Az egész természet előtt.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

amelyben hőseink Münsterbergben egy nagyon is európai lovagi tornára találnak. De Reynevan számára az Európával létesült kapcsolat nagyon kellemetlennek bizonyul. Sőt, fájdalmasnak.

HUSZADIK FEJEZET

amelyben újfent beigazolódik az a régi igazság, hogy akárhogy nézzük is, a diáktársakra mindig lehet számítani.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

amelyben megint felbukkan a vörös goliárd és egy fekete szekér, a szekéren pedig nagyjából ötszáz márka. És mindez azért, mert Reynevan megint szoknya után lohol.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

amelyben kiderül, hogy hőseink nagyon szerencsétlenül választották ki hálóhelyüket. Az a közismert igazság is bebizonyosodik – habár erre sokkal később derül fény –, hogy történelmi időkben még a legapróbb esemény is messzemenő történelmi következményekkel járhat.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

amelyben a dolgok olyan kriminális fordulatot vesznek, hogy ha Otto Beess kanonok ezt előre látta volna, minden ceremónia nélkül megnyíratta volna Reynevant barát módra, és bezáratta volna a ciszterciták közé. Reynevan pedig azon kezd töprengeni, nem ez az alternatíva lenne-e neki az egészségesebb.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

amelyben Reynevan Magyarország helyett az Arany-hegységbe, a halmigbergi várba megy. Nem tudja, hogy onnan nem tud másképp kijönni, mint in omnem ventum.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

amelyben, akárcsak Béroulnál és Chrétien de Troyes-nál, akárcsak Wolfram von Eschenbachnál és Hartmann von Auénál, akárcsak Gottfried von Strassburgnál, Guilhem de Cabestaing-nál és Bertran de Bornnál – szerelemről és halálról van szó. A szerelem szép. A halál nem.

HUSZONHATODIK FEJEZET

amelyben Frankenstein városában sok régi – bár nem feltétlenül jó – ismerős találkozik.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

amelyben Reynevan és Scharley meglehetősen hosszú ideig élvezheti a nyugalmat, az orvosi ellátást, a szellemi örömöket, a rendszeres étkezést és a nem átlagos emberek társaságát, akikkel tetszésük szerint társaloghatnak érdekes témákról. Szóval, mindenük megvan, ami egy őrültekházában lenni szokott.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

amelyben hőseink továbbra is, Ézsaiás próféta szavaival élve, sedentes in tenebris – emberi nyelven szólva, a Narrenturmba vannak bezárva. De később Reynevan nyomás alá kerül. Hol érvekkel, hol pedig eszközökkel. És ördög tudja, hogy végződött volna, ha nem lettek volna egyetemi ismerősei.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

amelyben a Narrenturmból kiszabadított hőseink szabadok – de, mint kiderül, nem teljesen. Történelmi eseményekben, pontosabban: néhány falu és kisváros füstté változtatásában vesznek részt. Aztán Sámson menti, amit lehet, aztán mindenféle dolgok történnek, mígnem végül hőseink eltávoznak. Útjuk, a költő metaforájával élve, in parte ove non è che luca vezet.

A MAI LENGYELORSZÁG TERÜLETÉRE VONATKOZÓ FÖLDRAJZI NEVEK LENGYEL ALAKJA

Az Úr 1420. évében nem következett be a világvége. Bár sok minden mutatott arra, hogy bekövetkezik.

Nem váltak be a khiliasztáknak a Vég eljövetelét meglehetősen pontosan – mégpedig az 1420. évre, február hónapra, a Szent Skolasztika ünnepe utáni hétfőre – megjövendölő sötét jóslatai. Nos – elmúlt a hétfő, megjött a kedd, aztán a szerda – és semmi. Nem következtek be a Bűnhődés és a Bosszú Napjai, amelyek megelőznék a Mennyei Királyság eljövetelét. Noha elmúlt az ezer év, nem szabadult ki börtönéből a sátán, nem jött elő, hogy a nemzeteket ámítsa a Föld négy szegletéből. Nem pusztult el a világ valamennyi bűnöse és Isten valamennyi ellensége kardtól, tűztől, éhínségtől, jégesőtől, bestiák fogaitól, skorpiók fullánkjától és kígyók mérgétől. Hiába várták a hívek a Messiás eljövetelét a Tábor-hegyen, a Hóreb-hegyen, a Sion hegyén és az Olajfák hegyén, hasztalanul várakoztak Krisztus második eljövetelére a quinque civitatesben, az Ézsaiás próféta által megjósolt öt kiválasztott városban, Pilznóban, Klatovyban, Lounyban, Slanýban és Žatecben. A világvége nem következett be. A világ nem pusztult el, és nem égett le. Legalábbis nem az egész.

De így is vidáman ment a dolog.

Tényleg kiváló ez a leves. Sűrű, fűszeres és bőségesen zsíros. Rég nem ettem ilyet. Köszönet néktek, tisztelt uraim, a megvendégelésért, köszönet néked is, kocsmárosné. Azt kérditek, nem vetem-e meg a sört? Nem. Aligha. Ha megengeditek, akkor szívest-örömest. Comedamus tandem, et bibamus, cras enim moriemur.

Nem volt világvége 1420-ban, nem volt egy évvel később, sem kettővel, sem hárommal, még néggyel sem. A dolgok, hogy úgy mondjam, a maguk természetes rendje szerint zajlottak. Folytak a háborúk. Sokasodtak a ragályok, tombolt a mors nigra, terjedt az éhínség. Az emberek gyilkolták és meglopták felebarátjukat, megkívánták azok feleségét, és általában egymásnak farkasai voltak. A zsidócskáknak időről időre kicsike vérengzéseket csináltak, az eretnekeknek máglyácskákat. Újdonságszámba ment viszont, hogy a csontvázak mulatságosan ugrándozva viháncoltak a temetőkben, a halál bekóborolta a földet a kaszájával, a lidérc éjszaka benyomult az alvó leányok remegő combjai közé, egy pogány szentélyben boszorka ült a magányos lovas nyakába. Az ördög jól láthatóan avatkozott be a mindennapi ügyekbe, és tamquam leo rugiens, mint ordító oroszlán járkált az emberek között, keresvén, kit faljon fel.

Sok hírneves ember halt meg azokban az időkben. Nos, bizonyára sokan születtek is, de valahogy úgy van, hogy a születési dátumokat különös módon nem jegyzik fel a krónikákban, és fenemód senki nem is emlékszik rájuk, kivéve talán az anyákat és kivéve azokat az eseteket, amikor az újszülöttnek két feje, vagy legalább két fütyülője volt. De az elmúlás, na, az biztos dátum, mintha kőbe vésték volna.

Az 1421. évben a böjt negyedik vasárnapja utáni hétfőn, hatvan érdemdús évet megélvén, Oppelnban meghalt János, apellatus Oppelni, Piast-vérbeli herceg és episcopus wloclaviensis. Halála előtt hatszáz márkányi adományt tett Oppeln város javára. Azt mondják, e kvóta egy része a haldokló végakarata szerint a híres oppelni Vörös Kunigunda bordélyhoz került. Ennek a Kisebb Testvérek kolostora mögött található intézménynek a szolgáltatásait haláláig élvezte a korhely püspök – igaz, életének vége felé már csak megfigyelőként.

Az 1422. év nyarán pedig – a pontos dátumra nem emlékezem – Vincennes-ben meghalt az angol király, V. Henrik, az azincourt-i győztes. Mindössze két hónappal túlélvén őt, meghalt Franciaország királya, a már öt éve teljesen megháborodott VI. Károly. A koronát az őrült fia, Károly dauphin követelte magának. Az angolok nem ismerték el a jogát. Ugyanis maga a dauphin anyja, Izabella királyné jelentette ki már régen, hogy ő fattyú, aki a hitvesi ágytól némileg távol fogantatott egy egészséges elméjű férfi által. És mivel fattyúk nem örökölhetnek trónt, Franciaország törvényes ura és királya egy angol lett, V. Henrik fia, a mindössze kilenc hónapot számláló kis Henry. Franciaországban a kis Henry nagybátyja, John Lancaster bedfordi herceg lett a régens. Aki a burgundiakkal együttesen uralta Észak-Franciaországot – Párizzsal –, a délt viszont a dauphin, Károly és az Armagnacok birtokolták. És a két terület között kutyák vonítottak a hullák között a csatatereken.

Az 1423. évben pedig pünkösdkor meghalt Valenciához közel, Peniscola várában Pedro de Luna, az avignoni pápa, a kiátkozott szakadár, aki mindhalálig, két zsinat határozata ellenére is XIII. Benedeknek titulálta magát.

Egyebek közül, akik azon években haltak meg, és akikre emlékszem, meghalt Habsburg Vas Ernő, Stájerország, Karintia, Krajna, Isztria és Trieszt hercege. Meghalt Ratibori János, egyképpen Piast- és Přemysl-vérből való herceg. Fiatalon meghalt Wacław, dux Lubiniensis, meghalt Henrik, János fivérével együtt Münsterberg ura. Idegenben meghalt Henrik dictus Rumpoldus glogaui herceg és felső-lausitzi főbíró. Meghalt Mikołaj Trąba gnieznói érsek, tisztes és bölcs férfiú. Marienburgban meghalt Michael Küchmeister, a Legszentebb Szűz Mária Rend nagymestere. Meghalt továbbá a Halnak nevezett Jakub Pęczak, egy Beuthen környéki molnár. Habár el kell ismerni, egy morzsányit kevésbé híres és nevezetes, mint a fentebb felsoroltak, de ama előnnyel bír fölöttük, hogy őt személyesen ismertem, és még iszogattam is vele. A korábban említettekkel pedig – valahogy ez nem jött össze.

Fontos események zajlottak le akkoriban a kultúrában is. Prédikált a kiváló Sienai Szent Bernardin, prédikált Jan Kanty és Kapisztrán János, tanított Jean Gerson és Paweł Włodkowic, tudományos értekezéseket írt Christine de Pisan és Kempis Tamás. Szerfölött szép krónikáját írta Brzezowai Wawrzyniec. Ikonokat festett Andrej Rubljov, festett Tommaso Masaccio, festett Robert Campin. Jan van Eyck, Bajor János királyi festője megalkotta a genti Szent Bavo-székesegyház számára A misztikus bárány imádása oltárt, egy igazán gyönyörű poliptichont, amely jelenleg Vyd Jodocus kápolnájának dísze. Firenzében Pippo Brunelleschi mester befejezte a Santa Maria del Fiore-templom négy hajója fölötti csodálatos kupola építését. És mi sem vagyunk rosszabbak Sziléziában – nálunk Frankensteini Peter befejezte Neisse városában a nagyon mutatós, Szent Jakabnak szentelt templom építését. Innen, Militschből egyáltalán nincs messze, aki nem volt ott, és nem látta, alkalma van odamenni és megnézni.

Ugyanebben az 1422. évben, épp farsang utóján Lida várában nagy pompával tartotta meg a lakodalmát az öreg litván, Lengyelország királya, Jagelló – elvette Holszańska Zsófiát, egy tizenhét éves virágzó és fiatalka szűz leányt, aki akkor több mint fél évszázaddal fiatalabb volt nála. Úgy beszélik, ez a szűz több hírnevet szerzett szépségével, mint viselkedésével. Nos, voltak is emiatt erős gondok. Jagelló viszont, aki mintha teljesen elfeledte volna, hogyan kell örvendezni egy ifjú feleségnek, már kora nyáron megindult a porosz urak, vagyis a keresztesek ellen. Ennek következtében a rend Küchmeistert követő új nagymesterének, Paul von Rusdorf úrnak hivatala átvétele után hamarjában sikerült megismerkednie a lengyel fegyverekkel – és keserves volt ez a megismerkedés. Hogy mik történtek Zsófia hitvesi ágyában, azt firtatni hiábavaló, de arra, hogy a keresztesek hátsóját kiporolja, Jagelló vitézsége még elegendő volt.

Azokban az időkben a Cseh Királyságban is igen fontos események történtek. Nagy felbolydulás volt arrafelé, nagy volt a vérontás és szüntelen a háború. Erről egyébként sehogy sem akaródzik beszélni… Kegyeskedjetek megbocsátani nagyságtok egy öreg embernek, de a félelem emberi dolog, és kaptam már a fejemre vigyázatlan szavaimért. Hisz köpenyeteken, urak, lengyel nałęczówi és awdanieci címereket látok, a tiéteken pedig, nemes csehek, a Dobrá Voda-i urak kakasait és a strakonicei lovagok nyilait… És téged, Mars férfiúja, hisz Zettritz vagy, a címeredben lévő bölényfej szerint alítalak. De, lovag uram, a te ferde sakktábláidat és griffmadaraidat képtelen vagyok elhelyezni. Azt sem lehet kizárni, hogy te, Szent Ferenc-rendi barát, nem jelentesz a Szent Officiumnak, de hogy ti, Szent Domonkos-barátok, jelentetek, az nagyon is biztos. Így tehát bocsássatok meg, hogy ilyen nemzetközi és sokarcú társaságban a cseh ügyekről nem esik kedvem locsogni, nem tudván, ki áll Albrecht, és ki a lengyel király és királyfi mellett. Ki áll itt Hradcei Menhart meg Rožmberki Oldřich mellett, és ki áll Pirkštejni Hynek Ptáček és Žampachi Jan Kolda mellett. Ki híve itt Mehlsteini Spytko grófnak, és ki Oleśnicki püspök harcosa. Egyáltalán nem vágyom verésre, hisz tudom, hogy kijár nekem, mert már jó párszor részesültem benne. Azt kérditek, hogyan? Hát így: ha úgy mondom, hogy azokban az időkben, amelyekről locsogok, a hős huszita csehek keményen megszabdalták a németek mentéjét, amikor ízzé-porrá zúztak három egymás utáni pápai keresztes hadjáratot, csak nézzétek meg, hogy kapok a fejemre amazoktól. És ha azt mondom, hogy akkoriban a vítkovi, a vyšehradi, a žateci és a Německý Brod-i csatában az eretnekek ördögi segítséggel győzték le a kereszteseket, a másikak fognak meg és páholnak el. Ilyenkor jobb hallgatni, és ha mondanék is valamit, azt a tudósító pártatlanságával teszem – beszámolván, ahogy mondják, sine ira et studio, röviden, hűvösen, tárgyilagosan és nem hozzátéve semmiféle kommentárt.

Ily módon röviden elmondom hát: 1420 őszén a lengyel király, Jagelló visszautasította a cseh korona elfogadását, amellyel a husziták házasították össze. Krakkóban azt gondolták ki, hogy ezt a koronát a litván dux, Vitold kapja meg, aki mindig is királykodni akart. Ám hogy a római királyt, Zsigmondot meg a pápát mértéken fölül ne ingereljék, Csehországba küldték Vitold unokafivérét, Korybut fiát, Zsigmondot. Ez a Korybut ötezer lengyel lovag élén bement az Arany Prágába 1422-ben, Szent Szaniszló napján. De már a következő évben a Háromkirályok idején vissza kellett a hercegecskének Litvániába térnie – annyira viszálykodott a cseh öröklésért a Luxemburgi és Odo Colonna, az akkori szentatya, V. Márton. És mit szóltok hozzá? Már 1424-ben, Sarlós Boldogasszony előestéjén visszatért Korybut Prágába. Ezúttal már Jagelló és Vitold ellenében, a pápa ellenében, a római király ellenében. Vagyis mint számkivetett és kiközösített. Hozzá hasonló száműzöttek és kiközösítettek élén. És már nem ezreket, mint korábban, hanem csak százakat számláltak.

Prágában viszont a fordulat, akár Saturnus, felfalta saját gyermekeit, egyik párt a másik párt ellen küzdött. Jan Želivskýt, akinek 1422-ben a Reminiscere vasárnapja után következő hétfőn vették fejét, már ugyanazon év májusában valamennyi templomban mint mártírt siratták el. Keményen állt ellen az Arany Prága a Tábornak, de itt kőbe ütközött a kasza. Vagyis Jan Žižkába, a nagy harcosba. Az Úr 1424. évében, a június nonusa utáni második napon, Malešov mellett, a Bohynka folyó partján iszonyú leckét adott Žižka a prágaiaknak. Sok, ajjaj, de sok özvegy és árva lett e csata után Prágában.

Ki tudja, talán éppen az Árvák könnyei okozták, hogy kevéssel később, a Gál napját megelőző szerdán meghalt Přibyslavban, a morva határ közelében Trocnovi, majd Kalichi Jan Žižka. És eltemették Hradec Královéban, és ott nyugszik. És, mint korábban egyesek miatta siránkoztak, úgy most mások érte siránkoztak. Hogy árvaságra hagyta őket. Ezért nevezték magukat Árváknak…

De hisz erre mind emlékeztek. Mert ezek egyáltalán nem régmúlt idők. Pedig… történelminek tűnnek fel.

De tudjátok-e, nemes urak, miről ismerszik meg, hogy az idők történelmiek? Hát arról, hogy sok minden történik és gyorsan.

És akkoriban nagyon sok minden történt, és nagyon gyorsan.

Világvége, amint mondottam, nem volt. Bár sok mutatott rá, hogy eljő. Hiszen keletkeztek – épp ahogy a jóslatok akarták – nagy háborúk és nagy szerencsétlenségek a keresztény nép kárára, és sok férfi pusztult el. Úgy látszott, maga Isten akarja, hogy az új rend eljövetelét a régi pusztulása előzze meg. Úgy látszott, közeledik az Apokalipszis. Hogy előjön a mélységből a tízszarvú fenevad. Hogy csak nézhetjük az iszonyú négy lovast a tűzvészek füstjei és a véráztatta mezők között. Hogy máris felharsannak a trombiták, és feltöretnek a pecsétek. Hogy lezúdul a láng a mennyből. Hogy lehull az Üröm Csillaga a folyók harmadik részére és a vizek forrásaira. Hogy a tébolyult ember, amikor társának lábnyomát tűz üszkében látja viszont, könnyek közt fogja csókolgatni azt a lábnyomot.

Sokszor voltak olyan szörnyűségek, hogy, már megbocsássanak nagyságos uraim, a seggünk is belezsibbadt.

Veszélyes idők járták. Gonoszak. És ha akarják az urak, mesélek róluk. Hogy elűzzék unalmukat, míg a zivatar, mely itt tart bennünket a kocsmában, eláll.

Mesélek, ha akarják, azokról az időkről. Azokról az emberekről, akik akkoriban éltek, és azokról, amik akkor éltek, de emberek korántsem voltak. Elmesélem, hogyan küzdöttek meg ezek is, amazok is azzal, amit azok az idők hoztak. A végzettel. És önmagukkal.

Kedvesen és kellemesen, homályosan és érzelmesen kezdődik ez a történet – élvezetes, érzelgős szerelemmel. De titeket, kedves uraim, ez ne tévesszen meg.

Ne tévesszen meg.

ELSŐ FEJEZET

amelyben az olvasónak alkalma nyílik megismerkednie a Reynevannak nevezett Bielaui Reinmarral, és rögtön némely legjobb tulajdonságával, beleértve az ars amandi, a lovas nyargalás és az Ótestamentum alapos ismeretét, de nem feltétlenül ebben a sorrendben. Ebben a fejezetben szó lesz Burgundiáról is, úgy szűken, mint bőven tárgyalva.

A szobácska nyitott ablakából, a nemrég véget érő vihartól még sötét égbolt hátterében három toronyra nyílott kilátás – a legközelebb lévő városházára, távolabb a Szent János Evangélista-templom karcsú, a napfényben csillogó vadonatúj, piros tetejű tornyára, mögötte pedig a hercegi vár kerek tornyára. A templomtorony körül az iménti harangzúgástól megriadt fecskék cikáztak. A harangok már jó pár perce nem kongtak, de hangjuktól az ózondús levegő még mindig vibrálni látszott.

Nemrég hallgattak el a harangok a Legszentebb Szűz Mária és a Corpus Christi-templom tornyaiban is. Ezek a tornyok azonban nem látszottak a faépület tetőterében lévő szobácska ablakából, amely épület pedig fecskefészekként tapadt az Ágoston-rendi menedékház és kolostor tömbjéhez.

A szexta ideje volt. A szerzetesek hozzákezdtek a Deus in auditoriumhoz. A barátai által Reynevannak nevezett Bielaui Reinmar pedig megcsókolta Adela von Sterza izzadt vállgödrét, kibontakozott az öleléséből, és zihálva terült el a szerelemtől forró ágyneműn.

A falon túlról, a Kolostor utca felől kiabálás, kocsizörgés, üres hordók tompa puffanása, ón- és rézedények dallamos csengése hallatszott be. Szerda volt, piacnap, ami szokás szerint rengeteg kereskedőt és vásárlót vonzott Oelsbe.

Memento, salutis Auctor

quod nostri quondam corporis,

ex illibata virgine

nascendo, formam sumpseris.

Maria mater gratiae,

mater misericordiae,

tu nos ab hoste protege,

et hora mortis suscipe…

Már a himnuszt éneklik, gondolta Reynevan, lusta mozdulattal ölelte át Adelát, Gelfrad von Sterza lovagnak a messzi Burgundiából származó feleségét. Máris itt a himnusz. Hihetetlen, milyen gyorsan múlnak a boldog pillanatok. Az ember azt szeretné, hogy örökké tartsanak, de elillannak, mint egy röpke álom…

– Reynevan… Mon amour… Isteni legény… – Adela ragadozó módjára és mohón szakította félbe a férfi álmos morfondírozását. Ő is tisztában volt az idő múlásával, de szemmel láthatóan esze ágában sem volt azt filozofikus elmélkedésekre pazarolni.

Adela egészen, teljesen, a lehető legteljesebben meztelen volt.

Ahány ház, annyi szokás, gondolta Reynevan, milyen érdekes a világ és az emberek megismerése. A sziléz és a német nők példaképpen, ha arra kerül a sor, soha nem hagyják az inget a köldöküknél följebb húzni. A lengyel és a cseh nők maguktól és szívesen húzzák föl a mellük fölé is, de a világért sem vetik le teljesen. A burgundiai nők pedig egy szempillantás alatt ledobnak magukról mindent, forró vérük a szerelmi elragadtatás idején, úgy tűnik, semmi ruhát nem tűr meg a bőrükön. Ah, mily örömteli a világ megismerése. Szép ország lehet az a Burgundia. Szép tájak lehetnek arrafelé. Sudár hegyek… Magas dombok… Völgyek…

– Ah, aaah, mon amour – nyögdécselt Adela von Sterza, és minden burgundiai tájával Reynevan tenyeréhez simult.

Reynevan, zárójelben megemlítve, huszonhárom éves volt, és nem túl sokat tapasztalt meg a világból. Nagyon kevés cseh nőt ismert, még kevesebb szilézt és németet, egyetlen lengyelt, egyetlen cigányt – és ami a többi nemzetet illeti, egyszer kosarat kapott egy magyar nőtől. Erotikus tapasztalatai tehát semmiképpen nem számíthattak imponálónak, sőt, őszintén szólva, elég szánalmasak voltak, mennyiségileg és minőségileg egyaránt. De így is büszkeséggel és hiúsággal telt el. Reynevan – mint minden, tesztoszterontól duzzadó ifjonc – olyan nagy csábítónak és szerelmi szakértőnek vélte magát, aki előtt a szépnemnek egyetlen titka sincs. Az volt azonban az igazság, hogy az Adela von Sterzával eddig lezajlott tizenegy randevú többet tanított meg Reynevannak az ars amandiból, mint prágai tanulmányainak teljes három éve. Reynevan azonban nem fogta fel, hogy Adela tanítja őt – biztos volt benne, hogy az ő veleszületett tehetsége játssza a főszerepet.

Ad te levavi oculos meos

qui habitas in caelis

Ecce sicut oculi servorum

ad manum dominorum suorum.

Sicut oculi ancillae in manibus dominae suae

ita oculi nostri ad Dominum Deum nostrum,

Donec misereatur nostri

Miserere nostri Domine…

Adela tarkón ragadta Reynevant, és magára húzta. Reynevan is megragadta, amit kellett, és szerette az asszonyt. Keményen és önfeledten szerette, és – mintha ez nem lett volna elég – szerelmi bizonykodásokat suttogott a fülébe. Boldog volt. Nagyon boldog.

*

Az őt eltöltő boldogságot Reynevan – magától értetődően közvetve – az Úr egyik szentjének köszönhette. Mert a következők történtek:

Mivel bűnbánatot érzett bizonyos bűneiért, melyeket csak ő maga meg a gyóntatója ismert, egy sziléz lovag, Gelfrad von Sterza engesztelő zarándokútra indult Szent Jakab sírjához. De útközben megváltoztatta a terveit. Úgy vélte, hogy Compostela határozottan túl messze van, és mivel Szent Egyed sem volt akárki, teljesen elegendő Saint-Gilles-be elzarándokolnia. De Gelfradnak Saint-Gilles-be sem adatott meg eljutni. Csak Dijonig jutott, ahol alkalomadtán megismerkedett egy tizenhat éves burgundiai leánnyal, a bájos Adela de Beauvoisinnal. Adela, aki tökéletesen megbűvölte Gelfradot, árva volt s két korhely és könnyelmű bátyja szemrebbenés nélkül hozzáadta a húgukat a sziléz lovaghoz. Noha a fivérek képzeletében Szilézia valahol a Tigris és az Eufrátesz között terült el, Sterzát ideális sógornak tekintették, aki nem csapott túlságosan nagy lármát a hozomány kérdésében. A burgundiai leány ilyetén módon került Heinrichsdorfba, egy Münsterberg környéki faluba, ahol Gelfradnak adománybirtoka volt. Münsterbergben viszont már Adela von Sterzaként figyelt fel rá Bielaui Reynevan. És ez kölcsönös volt.

– Aaaah! – kiáltotta Adela von Sterza, és körülfonta Reynevant a lábaival. – Aaaaa-aaah!

Soha az életben nem került volna sor ezekre az ahhokra, minden véget ért volna odavetett pillantásokban és titkolt gesztusokban, ha nem jött volna közbe egy harmadik szent, nevezetesen a György. Gelfrad von Sterza ugyanis, a többi kereszteshez hasonlóan, Györgyre esküdött fel, amikor 1422 szeptemberében csatlakozott valamelyik huszitaellenes keresztes hadjárathoz, amelyet a brandenburgi választófejedelem a meisseni őrgrófokkal közösen szervezett. A keresztesek ennek során nem könyvelhettek el nagy sikereket – bevonultak Csehországba, és nagyon hamar ki is vonultak, egyáltalán nem kockáztatták meg, hogy a huszitákkal harcba szálljanak. De bár harc nem volt, áldozatok azért voltak – egyikük éppen Gelfrad lett, aki igen súlyos lábtörést szenvedett, amikor leesett a lováról, és e pillanatban, amint a családjának küldött levelekből kitűnt, továbbra is valahol Pleissenlandban kúráltatta magát. Adela pedig, lévén szalmaözvegy, ebben az időben Bernstadtban lakott a férje családjánál, és akadálytalanul találkozhatott Reynevannal az oelsi Ágoston-rendi kolostor épületében lévő szobácskában, nem messze a kórháztól, ahol Reynevan műhelye volt.

*

A Corpus Christi-templomban a szerzetesek a szextára kijelölt három zsoltárból a másodikat kezdték énekelni. Sietni kell, gondolta Reynevan. Amikor a capitulum következik, de legkésőbb akkor, amikor a Kyrie, egy pillanattal sem később, Adelának el kell tűnnie a menedékházból. Senki sem láthatja meg itt.

Benedictus Dominus

qui non dedit nos

in captionem dentibus eorum.

Anima nostra sicut passer erepta est

de laqueo venantium…

Reynevan megcsókolta Adela csípőjét, majd a szerzetesek énekétől ihletetten nagy levegőt vett, és belemélyedt a henna és a nárdus virágába, a sáfrányba, a nádba és a fahéjba, a mirhába és az aloéba és sokféle drága illatszerbe. Adela teste kifeszült, kinyújtotta a kezét, és beletúrt a lovag hajába, közben gyöngéd csípőmozdulatokkal támogatta meg a fiú bibliai kezdeményezését.

– Óh, óóóóóh… Mon amour… Mon magicien… Isteni legény… Varázsló…

Qui confidunt in Domino, sicut mons Sion

non commovebitur in aeternum,

qui habitat in Hierusalem…

Ez már a harmadik zsoltár, gondolta Reynevan. Hogy röpülnek a boldog pillanatok…

– Revertere – mormogta, és meghajolt. – Fordulj meg, fordulj, Szulamitkám.

Adela megfordult, feltérdelt, és előrehajolt, erősen megkapaszkodott az ágy fejének hársfa deszkáiba, és felkínálta Reynevannak hátsójának teljes ragyogó szépségét. Aphrodité Kallipügosz, gondolta a lovag, az asszony felé nyomulva. Az antik hasonlattól és az erotikus látványtól felajzva éppen úgy közelítette meg, mint az említett Szent György, aki előremeredt kopjával rohamozza meg a szilénéi sárkányt. Adela mögé térdelt, mint Salamon király a Libánon fáiból készült trón mögé, és mindkét kezével megragadta Engedi szőleit.

– A fáraó szekereibe fogott paripákhoz hasonlítalak téged, mátkám – suttogta az asszony Dávid tornyához fogható formás nyaka fölé hajolva.

És a hasonlat beteljesült. Adela összeszorított foggal kiáltott. Reynevan lassan előrecsúsztatta kezét az asszony verejtékben úszó oldalán, felmászott a pálmafára, és megragadta a gyümölcstől roskadozó ágakat. A burgundiai asszony úgy vetette fel a fejét, mint egy akadályt ugrani készülő kanca.

Quia non relinquet Dominus virgam peccatorum,

super sortem iustorum

ut non extendant iusti

ad iniquitatem manus suas…

Adela mellei úgy ugráltak Reynevan kezében, mint két őzike, mint egy gazella ikrei. A másik kezét a gránátalmakert alá csúsztatta.

– Duo… ubera tua – nyögött fel – sicut duo… hinuli capreae gemelli… qui pascuntur… in liliis… Umbilicus tuus crater… tornatilis numquam… indigens poculis… Venter tuus… sicut acervus… tritici vallatus liliis…

– Ah… aaaah… aaah – ellenpontozott a latint nem értő burgundiai asszony.

Gloria Patri, et Filio et Spiritui sancto.

Sicut erat in principio, et nunc, et semper

et in saecula saeculorum, Amen.

Alleluia!

A szerzetesek énekeltek. Reynevan pedig, miközben Adela von Sterza tarkóját csókolgatta, önfeledten, tébolyultan, ugrálva a hegyeken, szökellve a halmokon, saliens in montibus, transiliens colles, olyan volt szerelmesének, mint fiatal szarvas a balzsamos hegyeken. Super montes aromatum.

*

Az ütés hatására az ajtó hirtelen nagy zajjal feltárult, de akkora erővel, hogy a keretből kiszakadt retesz meteorként röppent ki az ablakon. Adela átható vékony hangon sikított. A von Sterza fivérek rontottak be a szobába. Egyből fel lehetett mérni, hogy ez a látogatás nem volt baráti.

Reynevan kiugrott az ágyból, amely elválasztotta a behatolóktól, felkapta a ruháját, és sietősen öltözni kezdett. Ez nagymértékben sikerült is neki, de csak azért, mert a Sterza fivérek frontális támadása sógornőjük ellen fordult.

– Te lotyó! – rikoltotta Morold von Sterza, és lerántotta a meztelen Adelát az ágyról. – Te undorító lotyó!

– Te züllött ringyó! – csatlakozott Wittich, az idősebb fivér. Wolfher pedig, aki Gelfrad után a legidősebb volt, ki sem nyitotta a száját, sápadt dühében a szava is elakadt. Nagy lendülettel arcon ütötte Adelát. A burgundiai nő visított. Wolfher ismételt, ezúttal visszakézből.

– Ne merészeld megütni, Sterza! – kiáltotta Reynevan, de a hangja elakadt, és remegett rémületében és a bénító tehetetlenség érzetében, ami onnan eredt, hogy a nadrágja félig le volt csúszva. – Ne merészeld, hallod?

A kiáltásnak meglett a maga eredménye, noha nem teljesen a legény szándékai szerint. Wolfher és Wittich, egy pillanatra megfeledkezve hűtlen sógornőjükről, nekiesett Reynevannak. Ütések és rúgások záporoztak a legényre. Összegörnyedt a csapások alatt, és ahelyett, hogy védekezett vagy fedezéket keresett volna, elszántan húzkodta föl a nadrágját – mintha nem is nadrág lett volna, hanem valami bűvös fegyver, amely képes megelőzni és elhárítani a sebesüléseket, Astolfo vagy a walesi Amadis elvarázsolt páncélja. A szeme sarkából vette észre, hogy Wittich a késéért nyúl. Adela felordított.

– Hagyd – mordult rá öccsére Wolfher. – Ne itt!

Reynevan fel tudott térdelni. A felbőszült Wittich dühtől sápadt arccal odaugrott, és egy ökölcsapással visszataszította a padlóra. Adela éles kiáltást hallatott, hangja elakadt, amikor Morold arcul verte, és megragadta a haját.

– Ne merészeljétek… – nyögte ki Reynevan – …őt ütni, gazfickók!

– Te ebfajzat! – ordította Wittich. – Várj csak!

Odaugrott, megütötte, belerúgott egyszer, kétszer. A harmadik előtt Wolfher visszafogta.

– Ne itt – ismételte meg nyugodtan, de ez a nyugodtság vészjósló volt. – A kisudvarra velük. Elvisszük Bernstadtba. Ezt a lotyót is.

– Ártatlan vagyok! – vonította Adela von Sterza. – Ő bájolt el! Elvarázsolt! Ez varázsló! Le sorcier! Le diab…

Morold félbeszakította, egy ütéssel hallgattatta el.

– Hallgass el, rima – mordult rá. – Kapsz még tőlünk lehetőséget rá, hogy kiabálj. Csak még várj egy kicsinykét.

– Ne merészeljétek őt megütni! – ordította Reynevan.

– Te is kapsz tőlünk lehetőséget – vetette oda fenyegető nyugodtsággal Wolfher –, hogy kiabálj, kakaska. Na gyerünk, az udvarra velük.

A tetőtérből meglehetősen meredek lépcső vezetett lefelé. A von Sterza fivérek ezen lökték le Reynevant, a legény lezuhant a pallóra, közben összetörte a fakorlát egy részét. Mielőtt felállhatott volna, megint megragadták, és kihajították egyenest az udvarra, a párolgó lótrágyahalmokkal teli homokba.

– Tessék, tessék, tessék – szólalt meg a lovakat tartó Niklas Sterza, a legfiatalabb, mindössze kamaszkorú fivér. – Ki pottyant le ide? Csak nem Reinmar Bielau?

– A tanult, nagyokos Bielau – röhögött fel a homokból feltápászkodó Reynevan fölött álló, Uhunak nevezett Jenz von Knobelsdorf, a Sterzák komája és familiárisa. – A nagy pofájú, nagyokos Bielau!

– A szaros költő – tette hozzá Dieter Haxt, a család másik barátja. – Kész Abélard!

– És hogy bizonyságot szerezzen róla, hogy mi is tanultak vagyunk – mondta a lépcsőn leérkező Wolfher –, ugyanaz fog vele történni, ami az Héloïse-zal rajtakapott Abélard-ral. Szó szerint ugyanaz. Na, Bielau? Mulatni fogsz, ha kappan leszel?

– Baszódj meg, Sterza.

– Mi? Mi? – Habár lehetetlennek tűnt, Wolfher Sterza még jobban elsápadt. – A kakaska még ki meri nyitni a csőröcskéjét? Kukorékolni mer? Add a korbácsom, Jenz!

– Ne merd megütni! – ordította teljesen váratlanul a lépcsőn lehozott Adela, aki már fel volt öltözve, ha nem is teljesen. – Ne merészeld! Mert mindenkinek elhíresztelem, milyen vagy! Hogy te magad is tetted nekem a szépet, tapogattál és paráznaságra ösztökéltél! A bátyád háta mögött! Hogy bosszút esküdtél, amikor elkergettelek! Ezért vagy most ilyen… Ilyen…

Kifogyott a német szavakból, így az egész tirádát elvitte az ördög. Wolfher csak mosolygott.

– Nocsak! – gúnyolódott. – Majd épp egy francia fehérszemélyre hallgatnak, egy züllött kurvára. A korbácsom, Uhu!

Az udvar hirtelen feketébe váltott az Ágoston-rendi csuháktól.

– Mi történik itt? – kiáltott fel az agg Erasmus Steinkeller perjel, egy sovány és igen-igen megsárgult öregember. – Mit műveltek, keresztények?

– Hordd el magad! – rikoltott rá Wolfher, és megsuhintotta a korbácsot. – Hordd el magad, borotvált pöcs, hordd el magad a breviáriumhoz, imára! Ne avatkozzatok bele lovagias ügyekbe, mert bajba kerültök, csuhások!

– Uram – a perjel fölemelte barna foltokkal ellepett kezét –, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit tesznek. In nomine Patris, et Filii…

– Morold, Wittich! – ordította Wolfher. – Ide a ringyóval! Jenz, Dieter, láncra a szoknyavadásszal!

– Esetleg – fintorította el magát az addig csöndben lévő Stefan Rotkirch, a család következő barátja – köthetnénk egy kissé a ló farkához?

– Lehetséges. De előbb megleckéztetem!

A még mindig fekvő Reynevanra emelte a korbácsot, de nem sújtott le, Innocent testvér ragadta meg a kezét. Innocent testvér meglehetősen magas és termetes volt, alázatos szerzetesi görnyedt testtartása ellenére is jól láthatóan. Szorítása vasfogóként bénította meg Wolfher kezét.

Sterza durván szitkozódott, kiszakította magát, és jó erősen megtaszította a barátot. De hasonló sikerrel taszíthatta volna meg akár az oelsi vár tornyát is. Innocent testvér, akit a fráterek „Insolenty testvérnek” neveztek, meg sem rezdült. Viszonozta ellenben a taszítást, amitől Wolfher keresztülrepült a fél udvaron, és belepottyant egy trágyahalomba.

Egy pillanatra csend támadt. Aztán mind az óriás szerzetesre vetették magukat. Uhu elsőként ugrott oda, kapott egyet a szájára, és végiggurult a homokon. Morold Sterza, aki kapott egyet a fülére, réveteg tekintettel botorkált arrébb. A többiek hangyaként lepték el az augusztinust. A fekete csuhás hatalmas alak teljesen eltűnt az ütések és rúgások közepette. Insolenty testvér, noha kemény ütéseket kapott, ugyanolyan keményen viszonozta őket, egyáltalán nem keresztényien, és teljesen, de teljesen ellentmondva Szent Ágoston alázatos regulájának.

Ezt látván, az öreg perjel ideges lett. Pipacsvörös lett, oroszlánordítást hallatott, és belevetette magát a csata sűrűjébe, erős csapásokat osztogatva jobbra-balra a paliszanderfa feszülettel.

– Pax! – ordította, és ütlegelt. – Pax! Vobiscum! Szeresd fele! Barátodat! Proximum tuum! Sicut te ipsum! Kurafiak!

Dieter Haxt ököllel csapott rá. Az öreg elesett, sarui felszálltak, és festői röppályát tettek meg a levegőben. Az augusztinusok felkiáltottak, néhányan nem állták meg, és harcba vetették magukat. Az udvaron komoly csata gomolygott.

A zűrzavarból kivetett Wolfher Sterza szablyát ragadott, és meglengette – az a veszély fenyegetett, hogy vérontásra kerül sor. De Reynevan, aki már fel tudott állni, a földről felemelt korbács nyelével csapta tarkón. Sterza a fejéhez kapott, és megfordult, ekkor Reynevan nagy lendülettel az arcába ütött az ostorral. Wolfher elesett. Reynevan a lovak felé ugrott.

– Adela! Ide! Hozzám!

Adela meg sem rezdült, furcsa közömbösség rajzolódott ki az arcán. Reynevan nyeregbe ugrott. A ló felnyerített, táncra perdült.

– Adeeelaaa!

Morold, Wittich, Haxt és az Uhu már rohanvást feléje tartottak. Reynevan megfordította a lovat, éleset füttyentett, és vágtában elindult a kapu felé.

– Utána! – rikoltotta Wolfher Sterza. – Lóra, és utána!

Reynevan első gondolata az volt, hogy a Mária-kapu irányába menekül, majd a városfalon túl a Spahlitzi-erdőbe. A kapu felé vezető Tehén utcát azonban teljesen eltorlaszolták a szekerek, ráadásul a meghajszolt és a kiabálásoktól megriadt idegen ló igen nagy kezdeményezőkészséget tanúsított, aminek következtében Reynevan, mielőtt úgy-ahogy kezdett volna eligazodni, sarat fröcskölve és a járókelőket szétkergetve a piac irányába kezdett vágtatni. Nem kellett körülnéznie, hogy tudja, az üldözők a nyakán vannak. Hallotta a patkócsattogást, a lovak nyerítését, a Sterzák vad rikoltozását és a fellökött emberek dühös kiáltásait.

Sarkát belevágta a ló véknyába, vágtában nekiment egy kosarat cipelő péknek, feldöntötte, a kenyerek, zsömlék és kiflik a sárba gurultak, hogy egy pillanattal később a Sterzák lovainak patkói préseljék őket össze. Reynevan hátra sem nézett, jobban érdekelte, ami előtte van, mint ami mögötte, márpedig előtte felbukkant egy rőzsével színültig megrakott szekér. Amely csaknem az egész sikátort eltorlaszolta, ahol pedig nem torlaszolta el, félmeztelen gyerekcsoport guggolt, azzal voltak elfoglalva, hogy valami rendkívül érdekeset kotorjanak ki a trágyából.

– Megvagy, Bielau! – harsant fel mögötte Wolfher Sterza, ő is látta, mi került útjába.

A ló vágtatott, szó sem lehetett róla, hogy visszatartsa. Reynevan a sörényéhez simult, és behunyta a szemét. Ennek volt köszönhető, hogy nem látta, amint a félmeztelen kölykök patkányokhoz mérhető gyorsasággal és kecsességgel szóródtak szét. Nem nézett körül, így azt sem látta, amint a rőzsés szekeret vonszoló báránybundás paraszt megfordult, kissé elképedt, és egyúttal átfordította a szekeret és a rudat is. Azt sem látta, hogy a Sterzák nekirohantak a megfordult szekérnek. Meg azt sem, hogy Jenz Knobelsdorf kirepült a nyeregből, és magával sodorta a szekéren felhalmozott rőzse felét.

Reynevan átvágtatott a Szent János utcán, a városháza és a polgármester háza között, teljes erővel rontott be a hatalmas oelsi piactérre. A probléma lényege az volt, hogy hiába volt a piactér hatalmas, zsúfolásig volt emberekkel. És kitört a zűrzavar. Reynevan, a tér déli vége és az Ohlaui kapu fölött magasodó négyszögletes zömök torony felé tartva, emberek, lovak, ökrök, disznók, szekerek és asztalok között galoppozott, és csatateret hagyott maga mögött. Az emberek üvöltöztek, visítoztak és káromkodtak, a marhák bőgtek, a disznók röfögtek, a bódék és a padok felfordultak, és a legkülönbözőbb tárgyak záporoztak le róluk mindenfelé – fazekak, tálak, csöbrök, kapák, seprűk, halfogó varsák, birkabőrök, nemezsapkák, hársfa kanalak, faggyúgyertyák, háncsbocskorok és fütyülős agyagkakasok. Záporoztak az élelmiszerek is – tojás, sajt, sütemény, borsó, dara, sárga- és fehérrépa, hagyma, sőt, élő rákok is. Felhőkben szállt a pehely, mindenféle madarak rikácsoltak változatos hangon. A még mindig Reynevan nyakában lihegő Sterzák teljessé tették a pusztítást.

Reynevan lova, amely megriadt az orra előtt átröpülő libától, megugrott, és nekiment egy halas bódénak, ládákat tört össze, hordókat borított fel. A feldühödött halász keményen odacsapott a kézi hálóval, elvétette Reynevant, a ló farát találta el. A ló felnyerített, oldalt ugrott, felborított egy fonalakkal és szalagokkal teli hevenyészett bódét, pár másodpercig egy helyben táncolt, tocsogott a bodorkák, keszegek és kárászok ezüstösen bűzlő, színes spulnik kavalkádjával összekeveredett masszájában. Reynevan csodával határos módon nem esett le. A szeme sarkából észrevette, hogy a fonalárusnő rohan feléje, kezében egy hatalmas fejszével, amely ki tudja, mi célt szolgálhatott egy cérnaüzletben. Kiköpködte a szájához tapadó libapelyheket, megfékezte a lovat, és begaloppozott a Mészáros utcába, ami tudomása szerint az Ohlaui kapu közvetlen közelében volt.

– Letépem a tojásaidat, Bielau! – ordította mögötte Wolfher Sterza. – Letépem, és lenyomom a torkodon!

– Csókold meg a seggem!

Az üldözők már csak négyen voltak – Rotkirchet a felbőszült piaci árusok lerángatták a lováról és összeverték.

Reynevan, mint a nyíl, úgy röppent át a ráakaszkodni próbáló hústornyok akadályán. A mészárosok rémülten szóródtak szét, de így is feldöntötte az egyiküket, aki egy hatalmas ökörcombot cipelt a vállán. A combbal együtt Wittich lovának patái alá zuhant, a ló megijedt és felágaskodott, hátulról pedig Wolfher lova ütközött neki. Wittich a nyeregből egyenesen a mészárospultra pottyant, orral a májak, tüdők és vesék közé, hátulról pedig Wolfher zuhant rá. A lába beleragadt a kengyelbe, s mire kiszabadította, a mészárszék java részét összetörte, és fülig sárba és pépbe keveredett.

Reynevan sebesen, az utolsó pillanatban hajolt rá a ló nyakára, így átjutott egy malacfejet ábrázoló facégér alatt. Az őt közvetlenül követő Dieter Haxtnak nem sikerült lehajolnia. A vidáman mosolygó disznócska képmásával díszített tábla homlokon csapta, csak úgy zengett. Dieter kiröpült a nyeregből, belezuhant egy rakás ürülékbe, felriasztva ezzel a macskákat. Reynevan körülnézett. Már csak Niklas üldözte.

Teljes sebességgel rontott ki a mészárosok sikátorából arra a kis térre, ahol a tímárok dolgoztak. És amikor pont az orra előtt magasodott fel hirtelen egy nedves bőrökkel teli állvány, ugrásra ösztökélte a lovát. A ló ugrott. És Reynevan nem esett le. Megint csodával határos módon.

Niklasnak nem volt ekkora szerencséje. Az ő lova az állvány előtt megmakacsolta magát, letarolta, sárban, húsdarabokon és zsíros hulladékokon csúszkált. A legifjabb Sterza átesett a ló fején. Nagyon, de nagyon szerencsétlenül. Ágyékával és hasával egyenesen a tímárok által odarakott kaparókaszára.

Eleinte Niklas egyáltalán nem fogta fel, mi történt. Felugrott a földről, megfogta a lovat, és csak amikor az felhorkant és arrébb lépett, akkor csuklott össze a térde. Továbbra sem lévén tudatában annak, mi történt, a legifjabb Sterza a sárban csúszott a visszahátráló és pánikszerűen prüszkölő ló felé. Végül elengedte a kantárt, és megpróbált felállni. Rájött, hogy valami hibádzik, lenézett a hasára. És felkiáltott.

Gyorsan növekvő vértócsa közepén térdelt.

Akkor érkezett oda Dieter Haxt, megállította a lovát, leugrott a nyeregből. Egy pillanattal később ugyanezt tette Wolfher és Wittich Sterza is.

Niklas összeroskadt. Megint lenézett a hasára. Felkiáltott, aztán elsírta magát. A szemére köd ereszkedett. A belőle kicsobogó vér elkeveredett a reggel itt levágott ökrök és sertések vérével.

– Niklaaas!

Niklas Sterza köhögni és fulladozni kezdett. És meghalt.

– Meghaltál, Reynevan Bielau! – ordította a kapu irányába a dühtől sápadt Wolfher Sterza. – Elkaplak, megöllek, elpusztítalak, kiirtalak az egész kígyónemzetségeddel együtt! Az egész kígyónemzetségeddel együtt, hallod?

Reynevan nem hallotta. A híd gerendáin csattogó patkók zajában épp akkor jutott ki Oelsből, és dél felé vágtatott, egyenesen a boroszlói út irányába.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben az olvasó még többet tud meg Reynevanról, mégpedig azokból a beszélgetésekből, amelyeket róla folytatnak különböző emberek, hol jóindulatúan, hol pont ellenkezőleg. Eközben Reynevan az Oels környéki erdőkben barangol. A szerző megkíméli az olvasót ennek a barangolásnak a leírásától, következésképp az olvasónak, nolens volens, magának kell azt elképzelnie.

– Üljetek le, üljetek asztalhoz, urak – invitálta a tanácsosokat Barthel Sachs, Oels polgármestere. – Mit hozassak? Borból, őszintén szólván, nincs semmim, amivel büszkélkedhetnék. De a sör, ohó, azt ma hozták egyenesen Schweidnitzből, kiváló ászoksör, első főzet, hideg és mély pincéből való.

– Akkor sört, sört, Barthel uram – dörzsölte össze a két tenyerét Jan Hofrichter, a város egyik leggazdagabb kereskedője. – Az a mi itókánk, a sör, a borral savanyítsák csak a belüket a nemesek meg a mindenféle uracsok… Nagyságtok engedelmével…

– Nem tesz semmit – mosolyodott el Jakub von Gall, a Szent János Evangélista-templom plébánosa. – Én már nem vagyok nemes, plébános vagyok. Egy plébános pedig, amint magából az elnevezésből is kitalálod, mindég a néppel tart, így hát nekem sem illendő, hogy megvessem a sört. És ihatom is, mert a vecsernyét megtartottuk.

A városház hatalmas, alacsony, szigorú fehérségű termében, a magisztrátus szokásos tanácskozóhelyén ültek asztalhoz. A polgármester a megszokott székében, háttal a kandallónak, Gall atya mellette, szemben az ablakkal. Vele átellenben ült Hofrichter, mellette Lukas Frydman, a közkedvelt és vagyonos aranyműves, aki divatos tömött kaftánt, bodorított hajat, kerek bársonysapkát viselt, amitől valódi nemesnek látszott. A polgármester krákogott egyet, és nem várva ki, míg a szolgák meghozzák a sört, belekezdett.

– Hát mi ért bennünket? – szólalt meg, és kezét összefonta termetes hasán. – Mivel tetszettek nekünk a várunkban szolgálni a nemes felövezett lovag urak? Verekedés az augusztinusoknál. Izé, lovas üldözés a város utcáin. Zűrzavar a piacon, többen megsérültek, köztük egy gyermek, súlyosan. Tönkrement vagyontárgyak, megsemmisült áruk. Jelentősek a veszteségek, izé, az anyagiak, csaknem szürkületig tolakodtak itt a mercatores et institores a kártalanítási követelésekkel. Valójában a Sterza urakhoz kellene elküldenem őket az igényeikkel, Bernstadtba, Lednába és Sterzendorfba.

– Inkább ne – javasolta szárazon Jan Hofrichter. – Habár én is azon a véleményen vagyok, hogy a lovag urak mostanság mértéken felül engedték magukat szabadjára, nem kellene megfeledkezni sem a dolog okairól, sem a következményeiről. Márpedig a következmény, a tragikus következmény, az ifjú Niklas von Sterza halála. Az ok pedig: paráználkodás és kicsapongás. A Sterzák bátyjuk becsületét védték, azt a gazfickót üldözték, aki elcsábította a sógornőjüket, megbecstelenítette a hitvesi nyoszolyát. Bár az igaz, hogy felindulásukban túlfőzték a kását…

Jakub atya jelentőségteljes pillantására elhallgatott a kereskedő. Mert amikor Jakub atya egy szemrebbenéssel jelezte, hogy szólni kíván, még a polgármester is elhallgatott. Jakub Gall nem csak a városi eklézsia plébánosa volt, hanem Konrád oelsi herceg titkára és a boroszlói székesegyház káptalanjának kanonokja is.

– A házasságtörés bűn – szónokolt a pap, és kiegyenesítette sovány testét. – A házasságtörés egyben bűncselekmény is. De a bűnöket Isten bünteti meg, a bűncselekményeket pedig a törvény. Az önbíráskodást és a gyilkolást semmi sem igazolja.

– Ó, ez az – vágta rá credóját a polgármester, de azonnal el is hallgatott, és az éppen akkor felszolgált sörnek szentelte figyelmét.

– Niklas Sterza, és ezt fölöttébb fájlaljuk – folytatta Gall atya –, tragikus halált halt, de szerencsétlen baleset következtében. De ha Wolfher és csapata utolérte volna Reinmar de Bielaut, gyilkossággal volna dolga az illetékes bíróságunknak. Egyébként nem tudni, nem így lesz-e. Felhívom rá a figyelmet, hogy Steinkeller perjel, a Sterzák által durván megvert istenfélő agg, lelkét elhagyva fekszik az augusztinusoknál. Ha a verésbe belehal, probléma lesz. És pont a Sterzáknak.

– A házasságtörés bűncselekményét illetően pedig – az aranyműves Lukas Frydman az ápolt ujjait díszítő gyűrűkre nézett – vegyétek tekintetbe, tisztelt urak, hogy ez egyáltalán nem tartozik a mi illetékességünkbe. Noha a kicsapongásra Oelsben került sor, a tettesek nem alánk tartoznak. Gelfrad Sterza, a megcsalt férj a münsterbergi herceg hűbérese. Hasonlóan a csábító, az ifjú medikus, Reinmar de Bielau…

– Nálunk történt meg a kicsapongás, és nálunk volt a bűncselekmény – szólalt meg Hofrichter kemény hangon. – És ez nem csekélység, ha hitelt adunk annak, amit Sterza hitvese az augusztinusoknál megvallott. Hogy a medikus mágiával bájolta el, és varázslással vitte bűnbe. Akarata ellenére kényszerítette.

– Minden nő ezt mondja – morrantotta a korsó mélyéből a polgármester.

– Kivált akkor – tette hozzá ridegen az aranyműves –, ha egy Wolfher de Sterza szabású illető szorít kést a torkához. Jól mondta a tiszteletre méltó Jakub atya, hogy a házasságtörés bűncselekmény, crimen, és mint ilyen üldözendő és bíróság elé viendő. Nem akarjuk, hogy utcáinkon nemzetségi viszályok és csatározások legyenek, nem engedjük meg, hogy garázda uracskák lelkészekre emeljenek kezet, a tereken késsel hadonásszanak és összetiporják az embereket. Schweidnitzben azért, mert egy fegyverkovácsot megütött és szablyával fenyegetett, toronyba zárták az egyik Pannewitzet. Így is kell ennek lennie. Nem térhet vissza a lovagi önkény ideje. Az ügynek a herceg elé kell kerülnie.

– Annál is inkább – helyeselt a polgármester egy fejbólintással –, mert Bielaui Reinmar nemesember, Adela Sterza pedig nemesasszony. A legényt nem korbácsolhatjuk meg, az asszonyt pedig nem űzhetjük ki a városból, mint egy közönséges lotyót. Az ügyet a herceg elé kell vinni.

– Nem kell ezzel sietni – vélekedett Jakub Gall plébános, és felnézett a mennyezetre. – Konrád herceg Boroszlóba utazik, az indulás előtt rengeteg elintézni való dolga van. A pletyka, természetéhez híven, bizonyára eljutott már hozzá, de nincs itt az ideje, hogy ezt a pletykát hivatalossá tegyük. Elegendő lesz akkor a herceg elébe terjeszteni az ügyet, amikor visszajön. Addig sok minden magától is megoldódhat.

– Én is így vélem – bólintott rá ismét Barthel Sachs.

– Én is – tette hozzá az aranyműves.

Jan Hofrichter megigazította nyestprémes sapkáját, lefújta a söréről a habot.

– A herceget informálni – mondotta – most nem illendő, várjunk, míg visszatér, abban tisztelettel egyetértek veletek. De a Szent Officiumot muszáj értesítenünk. Méghozzá gyorsan. Arról, amit a medikus műhelyében találtunk. Ne ingasd a fejed, Barthel uram, ne vágj arcokat, nemes Lukas uram. És te, tisztelt uram, ne sóhajtozz, és ne számolgasd a mennyezeten a legyeket. Nekem ugyanúgy nem sürgős, amint nektek, ugyanúgy nem vágyom az Inkvizícióra, amint ti. De a műhely felnyitásánál sokan ott voltak. És ahol sokan vannak, ott mindig, nagy felfedezést ezzel nyilván nem teszek, akad legalább egyvalaki, aki jelent az Inkvizíciónak. És ha Oelsben megjelenik a vizitátor, elsőnek bennünket fog megkérdezni, miért késlekedtünk.

– Én azonban – Gall plébános elfordította a tekintetét a mennyezetről – kimagyarázom a késlekedést. Én, személyesen. Mert ez az én eklézsiám, és engem terhel a püspök és a pápai inkvizítor informálásának kötelessége. Rám tartozik annak a felmérése is, fennforogtak-e olyan körülmények, amelyek megindokolják a kúria és az Officium idehívását és megterhelését.

– A varázslás, amivel az augusztinusoknál mentegette magát Adela Sterza, nem ilyen körülmény? És a műhely? És az alkimista lombik és a padlóra rajzolt pentagramma? A mandragóra? A halálfejek, a csontkezek? A kristályok és a tükrök? Az ördög tudja, milyen disznósággal vagy méreggel töltött palackok és üvegcsék? A korsókban eltett békák és gyíkok? Ezek nem ilyen körülmények?

– Nem azok. Az inkvizítorok komoly emberek. Az ő dolguk az inquisitio de articulis fidei. És nem az asszonyi fecsegések, babonák meg kígyók-békák, eszem ágában sincs ilyesmikkel zavarni őket.

– És a könyvek? Amik itt vannak előttünk?

– A könyveket – válaszolta Jakub Gall nyugodtan – előbb át kell tanulmányozni. Behatóan és sietség nélkül. A Szent Officium nem tiltja az olvasást. Sem a könyvek birtoklását.

– Boroszlóban – szólalt meg Hofrichter komoran – nemrég kerültek ketten is máglyára. A hírek szerint éppen könyvek birtoklása miatt.

– Egyáltalán nem a könyvek miatt – ellenkezett a plébános higgadtan –, hanem ellenszegülés miatt, az azokban a könyvekben található tartalom elutasításának makacs megtagadása miatt. Melyek között olyanok voltak, mint Wycliffe és Husz írásai, a lollard Floretus, a prágai cikkek és számos egyéb huszita pamfletek és kiáltványok. Semmi ilyesmit nem látok itt, a Bielaui Reinmar műhelyéből elrekvirált könyvek között. Itt csaknem kizárólag orvosi műveket látok. Amelyek egyébként többségükben, vagy talán teljesen mind az augusztinus kolostor scriptoriumának tulajdonai.

– Megismétlem – Jan Hofrichter felállt, az asztalon fekvő könyvekhez lépett. – Megismétlem, egyáltalán nem ragaszkodom sem a püspöki, sem a pápai Inkvizícióhoz, nem akarok senkit sem feljelenteni, nem akarok senkit sem a máglyán pörkölődve látni. De itt a mi ülepünkről van szó. Nehogy minket vádoljanak meg ezen könyvek miatt. Mert mik vannak is itt? Galenuson, Pliniuson és Sztrabónon kívül? Saladinus de Asculo: Compendium aromatorium. Scribonius Largus: Compositiones medicamentorum. Bartolomeus Anglicus: De proprietatibus rerum, Albertus Magnus: De vegetalibus et plantis… Magnus, á, igazi mágushoz méltó név. Itt meg, tessék, Szabur ben Szahl… Abu Bakr ar-Razi… Pogányok! Szaracénok!

– Ezeket a szaracénokat – magyarázta higgadtan Lukas Frydman, és a gyűrűit nézegette – keresztény egyetemeken tanítják. Mint orvosi autoritásokat. A te „mágusod” meg Nagy Albert regensburgi püspök, tudós teológus.

– Azt mondod? Hmmm… Nézzük tovább… Ó! Causae et curae, Bingeni Hildegárd írta. Biztos boszorkány az a Hildegárd!

– Nemigen – mosolyodott el Gall atya. – Bingeni Hildegárd prófétanő volt, a Rajnai Szibillának is hívták. A szentség dicsfényében halt meg.

– Á. De ha te mondod… És ez micsoda? John Gerard: Generall… Historie… of Plantes… Kíváncsi vagyok, milyen nyelven van, nyilván zsidóul. De bizonyára ez is valami szent. Itt ez meg a Herbarius, Thomas de Bohemia írta…

– Hogy mondtad? – kapta fel a fejét Jakub atya. – Csehországi Tamás?

– Itt így áll.

– Mutasd. Hmmm… Érdekes, érdekes. Mint látszik, minden a családban marad. És a családról szól.

– Milyen család?

– Annyira családi ez – Lukas Frydman látszólag továbbra is kizárólag a gyűrűivel törődött –, hogy jobban már nem is lehet. Csehországi Tamás, azaz Behem, aki ennek a Herbariusnak a szerzője, dédapja a mi Reinmarunknak, a feleségek kedvelőjének, aki annyi zűrzavart és gondot okozott nekünk.

– Behem Tamás, Behem Tamás – a polgármester a homlokát ráncolta. – Orvos Tamásnak is hívták. Hallottam róla. Valamelyik herceg pajtása volt… Nem emlékszem, melyiké…

– VI. Henrik boroszlói hercegé – sietett a higgadt magyarázattal az aranyműves Frydman. – Az a Tamás valóban a barátja volt. Állítólag kiváló tudós, tehetséges orvos volt. Páduában, Salernóban és Montpellier-ben tanult…

– Azt is beszélték – szólt közbe Hofrichter, aki már egy ideje bólogatva erősítette meg, hogy ő is emlékszik rá –, hogy varázsló és eretnek volt.

– Úgy ráragadtál, Jan uram – fintorgott a polgármester – erre a varázslóságra, mint egy pióca. Hagyd már ezt.

– Behem Tamás – mondta kioktató, kissé szigorú hangon a plébános – lelkész volt. Boroszlói kanonok, sőt, később megyei segédpüspök. És Szarepta címzetes püspöke. Személyesen ismerte XII. Benedek pápát.

– Arról a pápáról is sok mindent beszéltek – Hofrichternek esze ágában sem volt meghátrálni. – Varázslásra is sor került az infulás főpapok között. Schwenckefeld inkvizítor annak idején…

– Hagyd már végre abba – szakította félbe Jakub atya. – Mással kell itt foglalkoznunk.

– Ez a lényeg – helyeselt az aranyműves. – Még azt is tudom, mivel. Henrik hercegnek nem volt fiúutódja, csak három leánya. A mi Tamás atyánk románcra vetemedett a legfiatalabbal, Margittal.

– Ezt a herceg hagyta? Akkora volt az a barátság?

– A herceg akkor már nem élt – magyarázott megint az aranyműves. – Anna hercegnő vagy nem látta, mi folyik, vagy nem akarta meglátni. Behem Tamás akkor még nem volt püspök, de kiváló barátságban volt egész Sziléziával: a glogaui Hűséges Henrikkel, a tescheni és freistadti Kázmérral, a schweidnitz-jaworskói Kis Bolkóval, a beutheni-kozielski Władysławval, a briegi Lajossal. Mert képzeljetek el, urak, valakit, aki nemcsak hogy eljár Avignonba a Szentatyához, de olyan ügyesen tudja eltávolítani a vesekövet, hogy nemhogy a páciensnek a műtét után megmarad a fütyülője, de még fel is áll neki. Ha nem is mindennap, de mégis. Lehet bár, hogy ez mókának hangzik, de én egyáltalán nem tréfálok. Elterjedt a vélekedés, hogy éppen Tamásnak köszönhető, hogy vannak még Sziléziában Piastok. Ugyanoly jártassággal segített ugyanis a férfiakon, mint a nőkön. És a párokon is, ha értik az urak, mire gondolok.

– Attól félek, nem – mondta a polgármester.

– Meg tudta segíteni azokat a házaspárokat, akik kudarcot vallottak a hitvesi ágyban. Most már értitek?

– Most már igen – bólintott Jan Hofrichter. – Azaz hogy biztos a boroszlói hercegkisasszonyt is az orvoslás művészete szerint dugta meg. Persze hogy gyerek lett belőle.

– Persze – helyeselt Jakub atya. – Az ügyet a szokásos módon intézték el. Margitot elzárták a klarisszáknál, a gyerek Oelsbe került Konrád herceghez. Konrád a fiaként nevelte fel. Behem Tamás egyre fontosabb figura lett mindenütt, Sziléziában, Prágában IV. Károly császárnál, Avignonban, így aztán a fiúnak már gyerekkorában biztosítva volt a karrierje. Papi karrierje, magától értetődik. Ami attól függött, hogyan boldogul az eszével. Ha buta lett volna, egy falusi eklézsiát kapott volna. Ha közepesen buta lett volna, apátot csináltak volna belőle valahol a cisztercitáknál. Ha okos lett volna, valamelyik kollégium káptalanja várt volna rá.

– És milyennek bizonyult?

– Eszesnek. Jóképűnek, amilyen az apja volt. És bátornak. Mielőtt bárki képes lett volna belekezdeni, a leendő lelkész máris a nagylengyelországiak ellen hadakozott az ifjú herceg, a későbbi Öreg Konrád oldalán. Olyan vitézül verekedett, hogy nem volt mit tenni, felövezték lovagnak. Adománnyal. Ily módon halt meg a papocska Timon, éljen Behem von Bielau Timon lovag. Timon lovag hamarosan egész jól házasodott, elvette Heidenreich Nostitz legkisebb lányát.

– Nostitz egy csuhás fattyához adta a lányát?

– Ez a csuhás, a fattyú szülőapja, időközben boroszlói segédpüspök és Szarepta püspöke lett, összeismerkedett a Szentatyával, IV. Vencel tanácsadója lett, és összepajtáskodott az összes sziléz herceggel. Az öreg Heidenreich bizonyára magától, szívesen adta hozzá a leánykáját.

– Az lehetséges.

– A Nostitz-lány és Timon de Bielau kötelékéből született Henrik és Tamás. Henrikben nyilván a nagyapja vére szólalt meg, mert pap lett, Prágában végezte tanulmányait, és nemrég bekövetkezett haláláig a boroszlói Szent Kereszt-templomban volt skolasztikus. Tamás viszont elvette Boguszkát, a Parchwitzi Miksa leányát, és két gyermeket nemzett vele. A Peterlinnek nevezett Pétert és a Reynevannak nevezett Reinmart. Peterlin, a Petrezselyem, és Reynevan, az Aranyvirág. Ilyen zöldséges-füves cognomeneket kaptak, fogalmam sincs, ők találták ki ezeket saját maguknak, vagy az apjuk fantáziája. Aki, ha már róla van szó, Tannenbergnél esett el.

– Kinek az oldalán?

– A mienkén, a keresztényekén.

Jan Hofrichter megcsóválta a fejét, ivott a korsójából.

– És az a Reinmar-Reynevan, aki mások feleségeit szokta megkörnyékezni… Kicsoda ő az augusztinusoknál? Oblátus? Világi testvér? Novícius?

– Reinmar Bielau – Jakub atya elmosolyodott – medikus, Prágában képezte magát a Károly Egyetemen. Stúdiumainak megkezdése előtt a fiú a boroszlói székesegyházi iskolában tanult, aztán a schweidnitzi patikusoknál és a Szent Lélek-rendieknél a briegi menedékházban megismerkedett a gyógyfüvek tudományának rejtélyeivel. A Szent Lélek-rend és nagybátyja, Henrik boroszlói skolasztikus helyezte el őt a mi gyógynövénykúrára szakosodott augusztinusainknál. A fiú becsületesen és lelkesen, küldetésétől vezettetve dolgozott a kórházban és a lepratelepen. Aztán, amint arról már szó esett, medicinát tanult Prágában, egyébként ugyancsak nagybátyja protekciójával és javadalmazásából származó pénzéből. A stúdiumok során nyilván kitüntette magát, mert már két év elteltével a művészetek bakkalaureusa lett, artium baccalaureus. Prágából rögtön elutazott a… Hmm…

– Rögtön a defenesztráció után – a polgármester nem félt befejezni. – Ami láthatóan mutatja, hogy a huszita, izé, eretnekséghez nem köti semmi.

– Nem köti hozzá semmi – erősítette meg higgadtan az aranyműves, Frydman. – Jól tudom ezt a fiamtól, aki ez idő tájt szintén Prágában tanult.

– Nagyon is jól történt – tette hozzá Sachs polgármester –, hogy Reynevan Sziléziába tért vissza, és az is jó, hogy hozzánk, Oelsbe, nem pedig a münsterbergi hercegségbe, ahol a bátyja János hercegnél teljesít lovagi szolgálatot. Jó és eszes fiú, noha fiatal, a füvekkel való gyógyításban pedig oly találékony, hogy kevés hozzá hasonlót találni. A feleségem keléseit, amik, izé, a testén kinőttek, meggyógyította, a lányomnak pedig a szüntelen köhögésből adta vissza az egészségét. Nekem az elgennyesedett szememre adott főzetet, el is múlt, mintha kézzel szedte volna le…

A polgármester elhallgatott, krákogott, a kezét a kabátja prémmel szegett ujjába bújtatta. Jan Hofrichter éles pillantást vetett rá.

– Ennek hallatán – jelentette ki – végre lehullt a hályog a szememről. Ami ezt a Reynevant illeti. Már mindent tudok. Fattyú ugyan, de Piast-vérű. Püspök fia. Hercegek kedvence. A Nostitzok rokona. A boroszlói kollégium skolasztikusának unokaöccse. Gazdagok fiainak egyetemi cimborája. Ráadásul, mintha ez nem lenne elég, kedvelt medikus, szinte csodatévő, ki tudja érdemelni a vagyonosak háláját. És téged, tiszteletre méltó Jakub atya, miből gyógyított ki? Kíváncsi vagyok, milyen kórságból?

– A kórságaim – mondta fagyosan a plébános – egyáltalán nem vitatémák. Részletezés nélkül, mondjuk úgy, meggyógyított.

– Ilyes valakit – tette hozzá a polgármester – nem érdemes veszni hagyni. Kár hagyni, hogy elpusztuljon egy nemzetségi viszályban csak azért, mert megfeledkezett magáról, egy csinos, izé, szempár miatt. Hadd szolgálja a közösséget. Hadd gyógyítson, hiszen ért hozzá…

– Még úgy is – tört ki Hofrichter –, hogy padlóra rajzolt pentagrammát használ?

– Ha gyógyít – mondta Gall atya komolyan –, ha segít, ha enyhíti a fájdalmakat, akkor úgy is. Az ilyen tehetség isteni adomány, az Úr adományozza az Ő akarata és a csak az Ő által ismeretes szándékai szerint. Spiritus flat, ubi vult, kifürkészhetetlenek az Ő útjai.

– Ámen – összegezte a polgármester.

– Röviden szólva – Hofrichter nem tágított –, egy olyasvalaki, mint Reynevan, nem lehet bűnös? Erről van szó? He?

– Aki bűntelen – mondta Jakub Gall kőmerev arccal –, az vesse rá az első követ. És Isten mindannyiunkat megítél.

Pillanatnyi csend állt be, olyan tompa csend, hogy az ablakokon vergődő pillangók szárnyacskáinak zizegését is hallani lehetett. A Szent János utcáról behallatszott a városi őr elnyújtott, dallamos kiáltása.

– Így tehát, összefoglalva – a polgármester annyira kihúzta magát az asztal mögött, hogy a hasa is odaszorult –, az oelsi várunkban lezajlott zavargásért a Sterza fivérek a hibásak. A piactéren keletkezett anyagi károkért és testi sebesülésekért a Sterzák a hibásak. Őtisztelendősége Steinkeller perjel egészségének elvesztéséért, Isten ne adja, a haláláért a Sterza fivérek a hibásak. Ők és csakis ők. Az pedig, ami Niklas von Sterzával történt, szerencsétlen, izé, baleset volt. Így terjesztjük az ügyet a herceg elé, amint visszatér. Megegyeztünk?

– Megegyeztünk.

– Consensus omnium.

– Concordi voce.

– És ha Reynevan megjelenne – tette hozzá egy pillanatnyi csend után Gall plébános –, azt tanácslom, csöndesen fogjuk el és zárjuk be. Ide, a városház fogdájába. A saját biztonsága érdekében. Amíg az ügy el nem csöndesedik.

– Jó lenne – tette hozzá gyűrűit nézegetve Lukas Frydman – ezt gyorsan megtenni. Mielőtt Tammo Sterza értesülne az egész botrányról.

*

Hofrichter, a kereskedő, miután a városházáról kilépett egyenesen a homályos Szent János utcára, a szeme sarkából mozgást vett észre a torony holdsütötte falán, egy elmosódó mozgó alakot, valamivel a városi kürtös ablakai alatt, és valamivel annak a teremnek az ablakai fölött, amelyben a tanácsülés az imént véget ért. Feltekintett, eltakarta a szemét a szolgánál lévő lámpás zavaró fénye elől. Mi az ördög, gondolta, és azon nyomban keresztet vetett. Micsoda mászik ott a falon? Uhu? Fülesbagoly? Denevér? Vagy talán…

Jan Hofrichter összerázkódott, megint keresztet vetett, fülébe húzta nyestprémes sapkáját, bundájába burkolózott, és fürgén elindult hazafelé.

Így tehát nem látta, amint egy hatalmas hajnalmadár kiterjesztette a szárnyait, leröppent a párkányról, és zajtalanul, akár egy szellem, egy éjszakai kísértet, végigsuhant a városi háztetők fölött.

*

Apetschko Sterza, Ledna ura, nem szeretett Sterzendorf várában időzni. Egyetlen egyszerű oka volt ennek – Sterzendorf volt Tammo von Sterzának, a nemzetség fejének, szeniorjának és pátriárkájának, illetve, ahogy egyesek mondták – a zsarnoknak, despotának és hóhérnak a székhelye.

A terem levegője fülledt volt. És sötét. Tammo von Sterza nem engedte meg, hogy ablakot nyissanak, attól tartva, huzatot kap, az ablaktábláknak is állandóan zárva kellett lenniük, mert a fény sértette nyomorék szemét.

Apetschko éhes volt. És belepte az út pora. De sem étkezésre, sem felüdülésre nem volt idő. Az öreg Sterza nem szeretett várni. Az sem volt szokásában, hogy vendégeit megkínálja. Kivált a családtagjait nem.

Apetschko nagyot nyelt, hogy benedvesítse a torkát, inni nem kapott semmit, ez nyilvánvaló – és beszámolt Tammónak az oelsi eseményekről. Nem szívesen tette, de muszáj volt. Akármilyen nyomorék volt is, akármilyen béna volt is, Tammo volt a nemzetség szeniorja. Engedetlenséget nem tűrő szeniorja.

Az aggastyán meghallgatta a beszámolót, a tőle megszokott, hihetetlenül ferde tartásban terpeszkedett el a székén. Vén görbe trotty, gondolta Apetschko. Francos, roskatag nyomorék.

Annak az állapotnak az okait, amelybe a Sterzák nemzetségének pátriárkája került, nem mindenki ismerte teljesen. Egy dologban egyetértettek – Tammót guta ütötte meg, ugyanis Tammo veszettül felbőszült. Egyesek azt állították, hogy az aggastyán arra a hírre bőszült fel, hogy személyes ellenségét, a gyűlölt Konrád boroszlói herceget püspökké szentelték fel, és így Szilézia leghatalmasabb személyisége lett. Mások meg azt bizonygatták, hogy a baljós kitörés oka az anyósa volt, Brandensteini Anna, aki odakozmálta Tammo kedvenc ételét, a szalonnapörcös hajdinakását. Hogy valóban így volt-e, nem tudható, az eredmény azonban eltéveszthetetlenül látható volt. Sterza a baleset óta csak a bal kezét és a bal lábát tudta mozgatni – azt is ügyetlenül. Jobb szemhéja teljesen lecsüngött, a balt időnként fel tudta emelni, abból viszont állandóan ragadós könny csorgott, visszataszító fintorba görbült szája sarkából nyál szivárgott. A balesettől szinte teljesen elvesztette a beszédképességét, innen eredt az aggastyán gúnyneve, a Balbulus. A Habogó-Dadogó.

A beszédképesség elvesztéséből azonban nem következett, amire az egész család számított – a világgal fenntartott kapcsolat megszűnése. De nem ám. Sterzendorf ura továbbra is a markában tartotta a nemzetséget, és mindenkit rettegésben tartott, és ami mondanivalója volt, azt el is mondta. Ugyanis mindig kéznél volt valaki, aki meg tudta érteni és le tudta emberi nyelvre fordítani bugyborékolásait, hörgéseit, hebegéseit és kiáltozásait. Ez a valaki rendszerint egy gyerek volt – a Balbulus számos unokájának és dédunokájának egyike.

Most a tízéves Ofka von Baruth volt a tolmács, az aggastyán lábánál ült, és színes vászonrongyokba öltöztette a babáját.

– Így aztán – Apetschko Sterza befejezte mondanivalóját, és torkát megköszörülve rátért a végkövetkeztetésre – Wolfher futár útján kért meg rá, hogy közöljem, az üggyel hamar megbirkózik. Hogy Reinmar Bielaut elkapják a boroszlói országúton, és elnyeri büntetését. Most azonban Wolfher keze meg van kötve, mert az országúton teljes udvarnépével az oelsi herceg halad át, meg különféle fontos papi személyek, ilyenkor nem lehet… Nem lehet az üldözésére indulni. De Wolfher megesküszik rá, hogy elkapja Reynevant. Hogy rá lehet bízni a nemzetség becsületét.

A Balbulus szemhéja felpattant, a szájából nyálpatak csordult ki.

– Bbbhh-bhh-bhh-bhubhu-bhhuaha-rrhhha-phhh-aaa-rrh! – hangzott el a teremben. – Bbb… hrrrh-urrrhh-bhuuh! Guggu-ggu…

– Wolfher egy kibaszott kretén – fordította le Ofka von Baruth vékonyka, dallamos hangocskáján. – Ostoba, akire egy vödörnyi okádékot sem bíznék. És az egyetlen dolog, amit ő elkapni képes, az a saját farka.

– Atyám…

– Bbb… brrrh! Bhhrhuu-phr-rrrhhh!

– Hallgass – fordította le fel sem nézve a babájával elfoglalt Ofka. – Hallgasd meg, amit mondok. Amit parancsolok.

Apetschko türelmesen kivárta a krákogásokat és csikorgásokat, megvárta a fordítást.

– Először is, Apetsch – parancsolta Tammo Sterza a kislány hangján –, megállapíttatod, melyik bernstadti némber bízatott meg azzal, hogy felügyeljen a burgundiai nőre, melyik nem fogta fel az oelsi jótékony kiruccanások valódi célját. Vagy összebeszélt a ringyóval. Ennek a némbernek harmincöt keményfa bot jár. A pucér fenekére. Itt, nálam, a szemem előtt. Hadd legyen legalább egy kis örömöm.

Apetschko Sterza bólintott. A Balbulus köhécselt, krákogott és köpködött. Aztán kísérteties fintort vágott, és felgágogott.

– A burgundiai nőt pedig – fordított Ofka, és egy piciny fésűvel megfésülte a baba kóchaját –, akiről már tudom, hogy az ellgothi cisztercitáknál rejtőzött el, parancsom szerint ki kell onnan hozni, még ha ostrommal kell is bevenni a kolostort. Aztán be kell a szajhát zárni felénk hajló szerzeteseknél, például…

Tammo hirtelen abbahagyta a dadogást és a bugyborékolást, a hörgés elhalt a torkában. Apetschko a rászegeződő véreres szem tekintetéből megértette, hogy az aggastyán felfigyelt az ő aggodalmas képére. Hogy rajtakapta. Nem lehetett az igazságot tovább elfedni.

– A burgundiai nőnek – hebegte – sikerült Ellgothból kereket oldania. Titokban… Nem tudni, hová. Az üldözéssel elfoglalva… Nem ügyel… tünk.

– Érdekes – fordította Ofka hosszú, súlyos csendet követően –, érdekes, miért nem csodálkozom ezen egyáltalán. De ha így történt, akkor legyen így. Nem fogom egy kurván a fejemet törni. Intézze el a dolgot Gelfrad, ha visszajön. Intézze el saját maga. Engem az ő felszarvazása nem érdekel. Ebben a családban egyébként ez nem újdonság. Engem is nyilván jócskán felékesítettek. Mert az nem lehet, hogy a saját ágyékomból ilyen ostobák születhettek.

A Balbulus jó pár percig köhécselt, krákogott és fulladozott. De Ofka nem fordított, tehát ez nem beszéd volt, csak egy közönséges köhögés. Az aggastyán végül kihörögte magát, levegőt vett, démoni fintort vágott, husángjával rácsapott a padlóra, majd vad bugyborékolásba kezdett. Ofka copfja végét a szájába dugva fülelt.

– De Niklas – fordította – nemzetségünk reménysége volt. Az én igaz vérem, a Sterzák vére, nem valami ördög tudja, milyen korcs kapcsolatból származó moslék. Az nem lehetséges, hogy a gyilkos ne fizessen meg a kiontott vérért. Méghozzá kamatosan.

Tammo megint a padlóra csapott a husánggal. A bot kihullott reszkető kezéből. Sterzendorf ura köhögött és prüszkölt, taknya-nyála összefolyt. A mellette álló Hroswitha von Baruth, a Balbulus leánya, Ofka anyja megtörülte az állát, felemelte és a kezébe nyomta a husángot.

– Hgrrrhhh! Grhhh… Bbb… bhrr… bhrrrllg…

– Reinmar Bielau megfizet nekem Niklasért – fordította szenvtelenül Ofka. – Megfizet, Isten a tanúm és az összes szentek. Tömlöcbe dugom, rácsok mögé, olyan ládába, amilyenbe a glogauiak zárták be Vastag Henriket, egy lukkal a tápláléknak, és egy másikkal az ellenkező oldalon, hogy még csak vakarózni se tudjon. És így tartom majd fél évig. És csak utána látok majd neki. Hóhérért egyenesen Magdeburgba küldetek, kiváló hóhérok vannak ott, nem olyanok, mint itt, Sziléziában, ahol a delikvens már a kínzás második napján meghal. Ó, nem, mestert hozatok, aki egy hetet is rászán Niklas gyilkosára. Vagy kettőt.

Apetschko Sterza nagyot nyelt.

– De hogy ezt megtehessük, el kell fogni a gazfickót. És ehhez fej kell. Ész. Mert nem buta az a gazfickó. Egy buta nem lett volna Prágában bakkalaureus, nem lopta volna be magát az oelsi szerzetesek kegyeibe. És nem tudott volna olyan derekasan bejutni Gelfrad francia nőjéhez. Egy ilyen csalafintát nem elég ostoba módon, köznevetségre végighajszolni a boroszlói országúton. És olyan visszhangot teremteni, amely a gazfickót szolgálja, és nem minket.

Apetschko bólintott, Ofka ránézett, megszívta fitos orrát.

– A gazfickónak – fordított tovább – van egy bátyja, akinek valahol Heinrichau táján van adománybirtoka. Elég valószínű, hogy ott keres menedéket. Talán már oda is talált. Egy másik Bielau pedig, amíg élt, a boroszlói kollégiumban volt csuhás, nincs kizárva tehát, hogy a zsivány a másik zsiványnál akar elrejtőzni. Akarom mondani, a tiszteletre méltó Konrád püspöknél. A vén, iszákos tolvajnál!

Hroswitha Baruth újból megtörölte az aggastyán haragjában összetaknyolt állát.

– A gazfickónak ezenkívül ismerősei vannak a briegi papocskáknál. A menedékházban. Ez az agyafúrt éppen oda igyekezhet, hogy Wolfhert meglepje és megtévessze. Ami egyébként nem nehéz feladat. És végül, ami a legfontosabb, hegyezd a füledet, Apetsch. Bizonyos vagyok benne, hogy a mi gazfickónk trubadúrt akar játszani, valami szaros Lohengrinnek vagy Lancelotnak akarja mutatni magát… Közeledni akar majd a francia nőhöz. És ott, Ellgothban férünk hozzá a legbiztosabban, mint kankutyához egy tüzelő szukánál.

– Hogyhogy Ellgothban? – merészkedett Apetschko megszólalni. – Hiszen ő…

– Megszökött, tudom. De a legény nem tudja.

A vén seggfej, gondolta Apetschko, az esze csavarosabb, mint a teste. De ravasz, mint a róka. És sokat tud, azt meg kell adni. Mindent.

– De ahhoz, amit az imént mondottam – fordította Ofka emberi nyelvre –, gyöngék vagytok, fiaim és vejeim, akik állítólag vér vagytok a véremből. Ezért lélekszakadva elmész előbb Falkenbergbe, aztán Münsterbergbe. Ott… Figyelj jól, Apetsch. Keresd meg a Kyrielejsonnak nevezett Kunz Aulockot. És a többieket: Walter de Barbyt, Kobelaui Sybeket, Gorgowitzi Storkot. Megmondod nekik, hogy Tammo Sterza ezer rajnai aranyat fizet az élő Reinmar von Bielauért. Ezret, jegyezd meg.

Apetschko nagyot nyelt minden egyes név hallatára. Mert csaknem egész Sziléziában ezek voltak a legrosszabb hírű, tiszteletet és hitet nem ismerő banditák és gyilkosok, latrok. Három hatosért készek a saját nagyanyjukat meggyilkolni, hát még ezerguldennyi mesés összegért. Az én guldenjeimért, gondolta Apetschko mérgesen. Mert ennek az én jussomnak kell lennie, miután ez az átkozott nyomorék végre feldobja a talpát.

– Felfogtad, Apetsch?

– Igen, atyám.

– Akkor takarodj, hordd el magad. Gyerünk, indulás, végrehajtani, amit parancsoltam.

Először is, gondolta Apetschko, indulás a konyhába, ott majd teleeszem magam, és kettő helyett is iszom. Te fösvény vénség. Aztán majd meglátjuk.

– Apetsch.

Apetschko Sterza megfordult. És odanézett. De nem a Balbulus fintorba torzult és vérben forgó dagadt arcára, amelyet nem először látott itt, Sterzendorfban természetellenesnek, fölöslegesnek, nem helyénvalónak. Apetschko a kis Ofka nagy, dióbarna szemébe nézett. Meg a szék mögött álló Hroswithára.

– Igen, atyám?

– Ne okozz nekünk csalódást.

Átfutott rajta a gondolat, ez hátha nem is ő. Lehet, hogy ő már nincs is itt, lehet, hogy azon a széken csak a porhüvelye ül, egy félhalott, akinek a bénulás teljesen felzabálta már az agyát? Lehet, hogy… ők? Lehet, hogy némberek – fiatalkák, ifjak, középkorúak és öregek – kormányoznak Sterzendorfban?

Hamar elhessegette magától ezt a képtelen ötletet.

– Nem okozok csalódást. Atyám.

*

Apetschko Sterzának esze ágában sem volt sietni a parancsok teljesítésével. Mérgesen mormogva fürgén elindult a vár konyhája felé, ott aztán előhozatott mindent, amivel az említett konyha rendelkezett. Volt ebben egy kis maradék szarvascomb, zsíros sertésborda, egy pár véres hurka, egy darab szárított prágai sonka és néhány levesben főtt galamb. Hozzá egy egész kenyér, szaracén pajzs nagyságú. Hozzá, magától értetődően, bor, a legjobb, magyar meg moldovai, amit a Balbulus csak saját magának tartogatott. Bár a fönti teremben a béna volt az úr, azon kívül másé volt a végrehajtó hatalom. A termen kívül Apetschko Sterza volt az úr.

Apetschko úrnak érezte magát, és rögtön azután, hogy a konyhába belépett, meg is mutatta, hogy az. A kutya kiérdemelt egy rúgást, és nyüszítve menekült. Egy macska elegánsan tért ki a feléje repülő fakanál elől. A szolgálók kis híján felbuktak, amikor szörnyű zajjal borított ki egy vaskondért a kőpadlóra. A leglustább szolgáló kapott egyet a nyakára, és értesült róla, hogy ő egy mamlasz kurva. Fölöttébb különféle dolgokat tudtak meg magukról és szülőanyjukról az apródok is, néhányuk pedig megismerkedett uruk vaskemény, súlyos ökleivel. Egyikük, akinek kétszer kellett elmondani, hogy a várúr pincéjéből bort hozzon, akkora rúgást kapott, hogy négykézláb tette meg az oda vezető utat.

Nem sokkal később Apetschko – Apetschko úr – mohón és nagy harapásokkal zabált az asztalnál elterpeszkedve, felváltva ivott moldovai meg magyar bort, úriasan padlóra hajigálta a csontokat, köpködött, böfögött, és a szeme sarkából nézegette a kövér gazdasszonyt, csak arra várva, mikor szolgáltat valamire ürügyet.

A vén csont, a seggfej, a béna, atyámnak nevezteti magát, pedig csak a nagybátyám, apám fivére. De muszáj tűrni. Mert amikor végre kinyújtóztatják, én, a legidősebb Sterza leszek végre a nemzetség feje. Az világos, hogy a hagyatékon meg kell osztozni, de a nemzetségfő én leszek. Ezt mindenki tudja. Semmi nem akadályoz ebben, semmi ebben nem…

Akadályozhat ebben, szitkozódott Apetschko félhangosan, ez a perpatvar Reynevannal és Gelfrad nejével. Akadályozhat ebben a nemzetségi viszálykodás, ami a Landfriede megtörését jelenti. Akadályozhat ebben a banditák és gyilkosok felbérelése. Ennek a fiúnak, a Nostitzok vérrokonának és a Piastok rokonának, Münsterbergi János hűbéresének a zajos üldözése, tömlöcben rohasztása, meggyötrése és megkínzása. A boroszlói Konrád püspök pedig, aki ugyanannyira szereti a Balbulust, amennyire a Balbulus őt, csak az alkalomra vár, hogy fenéken billentse a Sterzákat.

Nem jó, nem jó, nem jó.

Mindebben pedig, határozta el magát hirtelen Apetschko, miközben a fogát piszkálta, Reynevan a hibás, a Bielaui Reinmar. És meg is fizet ezért. De nem úgy, hogy attól fel kellene lázadnia egész Sziléziának. Közönségesen fizet meg, csöndben, sötétben, kést kap a bordái közé. Akkor, amikor – ahogy a Balbulus helyesen kitalálta – titokban jelenik meg Ellgothban, a cisztercita kolostorban, kedvesének, Adela Gelfradnak az ablaka alatt. Egyetlen késszúrás, és toccs a ciszterciták pontyostavába. És kuss. Mintha ponty lenne.

Másrészt, a Balbulus utasításait nem lehet teljesen figyelmen kívül hagyni. Már csak azért sem, mert a Habogó ellenőrizni szokta parancsainak a teljesítését. Nem egyvalakit, hanem többeket bíz meg a végrehajtással.

Mitévő legyek, az ördögbe is?

Apetschko keményen belevágta kését az asztalba, egyetlen lendülettel felhajtotta korsóját. Felemelte a fejét, tekintete találkozott a kövér gazdasszonyéval.

– Mit bámulsz? – mordult rá.

– Az öreg úr – mondta a gazdasszony nyugodtan – legutóbb kiváló olasz borokat hozatott. Töltessek nagyságodnak?

– Csakugyan – Apetschko akaratlanul is elmosolyodott, érezte, ahogy az asszony nyugalma rá is hatással van. – Csakugyan, kérek, töltess, megkóstolnám, mi termett ottan Itáliában. És küldjetek egy legényt az őrtoronyba, azonnal teremjen itt valaki, aki jól tud lovat ugratni, és az esze is a helyén van. Valaki, aki képes rá, hogy egy üzenetet kézbesítsen.

– Ahogy nagyságod parancsolja.

*

A hídon patkók csattogtak, a Sterzendorfból távozó futár hátranézett, integetett a bástyáról fehér kendővel búcsúzkodó fehérszemélynek. És a futár hirtelen mozgásra lett figyelmes az őrtorony holdfény megvilágította falán, egy elmosódó homályos alakra. Ki az ördög, gondolta, amelyik ott bolyong? Uhu? Fülesbagoly? Denevér? Vagy talán…

A futár elmormolt egy bájolás elleni varázsigét, beleköpött az árokba, és megsarkantyúzta a lovát. Az általa vitt üzenet sürgős volt. És ura, aki a parancsot kiadta, szigorú.

Ezért nem látta, amikor a hatalmas hajnalmadár kiterjesztette a szárnyát, és zajtalanul, akár egy szellem, akár egy éjszakai kísértet, ellebegett az erdő fölött nyugatnak, a Weide völgye felé.

*

A sensenbergi várat, ezt mindenki tudta, a templomosok építették, akik nem teljesen ok nélkül választották ki épp ezt a helyet, és nem egy másikat. A csipkeszerű sziklafal fölé tornyosuló hegycsúcs az ősidőkben pogány istenek kultuszának volt a színhelye, itt állt az a szentély, amelyben, ahogy regélték, e vidék régi lakói, a trzebowiánok és a bobrzánok emberáldozatokkal tisztelték meg az isteneiket. Az idő tájt, amikor a szentélyekből már csak a bokrokban rejtőző mohos, kört formáló, kerek kövek maradtak fenn, a pogány kultusz még elterjedt volt, a csúcson még mindig lobogtak a szombati lángok. Żyrosław boroszlói püspök 1189-ben még szigorú büntetéssel fenyegette meg azokat, akik arra merészkedtek, hogy a Sensenbergen ünnepeljenek, festum dyabolicum et maledictum. Lőrinc püspök még majdnem száz év múlva is tömlöcben rohasztotta el az ünneplőket.

Időközben azonban, amint már szó esett róla, megjöttek a templomosok. Felépítették a maguk sziléziai váracskáit, a szíriai erődök fenyegető, fogazott falú kicsinyített másolatait, amelyeket a fejükre kendőt csomózó, cserzett bikabőrhöz hasonlóan napbarnított emberek felügyeletére húztak fel. Nem lehetett véletlen, hogy erődjeik helyszínéül mindig az ősi, feledésbe ment kultuszok szent helyeit választották ki, olyanokat, mint Kis-Oels, Ottmuth, Rogau, Habendorf, Fischbach, Peterwitz, Leipe, Bratschberg, Silberberg, Kaltenstein. És persze Sensenberg.

Azután viszont elérkezett a templomosok végzete. Igazságosan vagy sem, ezt megvitatni már hiábavalóság, de végeztek velük, mindenki tudja, hogy történt ez. A váraikat elfoglalták a johanniták, szétosztották egymás között a gyorsan meggazdagodó kolostorok és a gyorsan feltörekvő sziléz mágnások. Némelyikük az alattuk szunnyadó hatalom ellenére rendkívül gyorsan dőlt romba. Amely romokat kerülték, elhanyagolták. Amelyektől féltek.

Nem ok nélkül.

A gyorsan bővülő betelepítés ellenére, a Szászországból, Türingiából, a Rajna-vidékről és Frankföldről ide áramló földéhes telepesek ellenére a sensenbergi hegyet és a várat továbbra is a senki földje széles sávja vette körül, ebbe az őserdőbe csak orvvadászok és szökevények merészkedtek be. Épp tőlük, az orvvadászoktól és a szökevényektől lehetett hallani először különös madarakról, iszonyatos lovasokról, a vár ablakában pislogó fényekről, vad és kegyetlen kiáltozásokról és énekekről, a föld alól felhallani vélt kísérteties orgonamuzsikáról szóló történeteket.

Voltak, akik nem hittek bennük. Voltak olyanok is, akiket a templomosoknak az állítólag még mindig valahol Sensenbergben a föld alatt heverő kincse csábított. Voltak egyszerű kíváncsiskodók és nyugtalan lelkek.

Ezek nem tértek vissza.

*

Ha azon az éjszakán Sensenberg környékére tévedt volna egy orvvadász, szökevény vagy kalandkereső, a hegy és a vár újabb legendák ihletője lett volna. Vihar közeledett a horizonton, az égbolton minduntalan messzi villámok fénye lángolt fel, olyan messziről még a mennydörgés sem hallatszott ide. És a felvillanó égbolt fekete hátterében a vár tömbjén hirtelen lobbant fel az ablakok fényes tekintete.

A látszólagos romok között ugyanis volt egy hatalmas, magas boltozatú lovagterem. A benne világító gyertyák, kandeláberek és vasfoglalatukban lobogó fáklyák a komor falakon freskókat emeltek ki a homályból. A freskók lovagi és vallási jeleneteket ábrázoltak. Letekintett hát a terem közepén álló óriási asztalra a Grál előtt térdelő Percival és a Sínai-hegyről kőtáblákat lecipelő Mózes. Roland az albrakkai csatában és a frígiai kardoktól mártírhalált halt Szent Bonifác. A meghódított Jeruzsálembe bevonuló Bouillon Gottfried. És a kereszt alatt másodjára összerogyó Jézus. Mind kissé bizáncias szemekkel nézett le az asztalra és az asztalt teljes fegyverzetben és kámzsás köpenyben körülülő lovagokra.

A nyitott ablakon a szél hullámával berepült egy hatalmas hajnalmadár.

Tett egy kört, közben kísérteties árnyékot vetett a freskókra, majd leszállt az egyik szék támlájára, összerendezgette a tollait. Kinyitotta a csőrét, cserregett egyet, és mielőtt elhalt volna a cserregés visszhangja, a széken már nem madár, hanem egy lovag ült. Köpenyben és kámzsában, a megszólalásig hasonlított a többiekhez.

– Adsumus – szólalt meg a Hajnalmadár tompa hangon. – Itt vagyunk, Uram, akik a Te nevedben gyűltünk össze. Jöjj el hozzánk, és légy velünk.

– Adsumus – ismételték meg egyhangúlag az asztalnál egybegyűlt lovagok. – Adsumus! Adsumus!

Mennydörgő visszhang futott végig a váron, mintha távoli ütközet hangja lett volna, mintha faltörő kos dobbant volna a várkapun. És lassan elenyészett a sötét folyosókon.

– Dicsőség az Úrnak – szólalt meg a Hajnalmadár, amikor csend lett. – Közel a nap, amikor porba hull valamennyi ellensége. Jaj nekik! Ezért vagyunk itt!

– Adsumus!

– A Gondviselés – a Hajnalmadár felemelte a fejét, a szemében visszatükröződött a lángok fénye – újabb alkalmat küld ránk, testvéreim, hogy lesújtsunk az Úr ellenségeire, és még egyszer eltiporjuk a hit ellenségeit. Eljött az ideje, hogy újabb csapást mérjünk rájuk! Jegyezzétek meg, testvérek, ezt a nevet: Bielaui Reinmar. A Reynevannak nevezett Bielaui Reinmar. Hallgassatok meg…

A kámzsás lovagok előrehajoltak, úgy figyeltek. A freskóról a kereszt alatt összerogyó Jézus nézett le rájuk, és bizáncias szemében mértéktelenül súlyos emberi szenvedés látszott.

HARMADIK FEJEZET

amelyben olyan – látszólag egymással kevéssé összefüggő – dolgokról van szó, mint a solymászat, a Piast-dinasztia, a borsós káposzta és a cseh eretnekség. Valamint annak a megvitatásáról, hogy kinek és mikor kell a szavát tartania.

A hercegi kíséret a fekete égerfák, fehér nyírfacsoportozatok, és zöldellő rétek között csergedező Oelschen folyónál hosszabb pihenőt tartott egy dombtetőn, ahonnan már látszottak Bohrau falu háztetői és kéményei. De nem azért, hogy legeltessenek. Épp ellenkezőleg. Azért, hogy kifárasszák magukat. Vagyis hogy nagyúri módon mulassanak.

Amikor fellovagoltak ide, az ingoványból madárfellegek röppentek fel, kacsák, böjti récék, barátrécék, nyílfarkú récék, sőt kócsagok is. Erre a látványra Kantner Konrád herceg, Oels, Trebnitz, Militsch, Steinau, Wohlau, Smogorzewo, és fivérével, Fehér Konráddal közösen Cosel ura azonnal megparancsolta, hogy a kíséret álljon meg, és adják oda neki a kedvenc sólymait. A herceg szinte mániákusan imádta a solymászatot. Oels a pénzügyeivel együtt várhatott, a boroszlói püspök várhatott, a politika várhatott, az egész Szilézia és az egész világ várhatott – addig, amíg a herceg megnézi, ahogy Pettyes, a kedvence tépni kezdi egy réce tollait, és meggyőződik róla, hogy Ezüst vitézül vív légi csatát egy kócsaggal.

A herceg tehát megszállottan vágtatott át nádon-berken, és vele tartott – ugyanolyan hősiesen, noha kissé kényszerből – legidősebb leánya, Ágnes, az udvarmestere, Rüdiger Haugwitz meg néhány karrierre vágyó apród.

A kíséret többi része az erdő szélén várakozott. Le sem szálltak a lóról, hiszen senki sem tudhatta, mikor unja meg a herceg. Külföldi vendége diszkréten ásított. A káplán mormogott – bizonyára egy imát, a tiszttartó számolt – bizonyára pénzt, a dalnok gondolkozott – bizonyára rímeken, Ágnes hercegkisasszony szolgálói fecserésztek – bizonyára más szolgálókról, az ifjú lovagok pedig úgy űzték el unalmukat, hogy a körülöttük lévő bozótokat kerülgették és vizsgálgatták.

– Boci!

Heinrich Krompusch visszahőköltette és megfordította a lovát, fölöttébb elcsodálkozott, miközben megpróbálta megállapítani, melyik bokorból hangzott el az ő családi becenevét megemlítő csöndes kiáltás.

– Boci!

– Ki az? Mutasd magad!

Megzörrent a bokor.

– Szent Hedvigre… – Krompusch megdöbbenésében nyitva felejtette a száját. – Reynevan? Te vagy az?

– Nem, a Szent Hedvig – válaszolta Reynevan, és hangja olyan savanyú volt, mint a májusi egres. – Boci, segítségre van szükségem… Kinek a kísérete ez? Kantneré?

Krompuschhoz, mielőtt még felfoghatta volna, két másik oelsi lovag csatlakozott.

– Reynevan! – nyögte ki Wiszniai Jaksa. – Krisztusom, hogy nézel ki!

Kíváncsi vagyok, gondolta Reynevan, te hogy néznél ki, ha a te lovad döglött volna ki rögtön Biestern után, ha neked kellett volna egész éjjel a Schwierse mocsaraiban meg árkon-bokron át kóborolnod, hajnalban pedig vizes-sáros rongyaidat egy falusi kerítésről megfújt ingre cserélned. Kíváncsi vagyok, hogy néznél ki mindezek után, te kicsípett úrfi.

Az őket meglehetősen mogorván szemlélgető harmadik oelsi lovag, Benno Ebersbach is bizonyára hasonlóan gondolkozott.

– Ahelyett, hogy a szátokat tátanátok – mondta szárazon –, adjatok neki valami ruhát. Vedd le ezeket a rongyokat, Bielau. Na, urak, szedjétek elő a nyeregtáskátokból, amitek van.

– Reynevan. – Krompusch továbbra is alig fogta fel. – Te vagy az?

Reynevan nem válaszolt. Felvette az odavetett inget és zubbonyt. Mérgében közel állt hozzá, hogy elsírja magát.

– Segítségre van szükségem… – ismételte meg. – Nagyon is nagy segítségre.

– Látjuk, értjük – erősítette meg egy fejbólintással Ebersbach. – És szerintünk ugyancsak, nagymértékben. A lehető legnagyobb mértékben. Gyere. Meg kell mutatni téged Haugwitznak. És a hercegnek.

– Tudja?

– Mindenki tudja. Terjed a híre.

*

Ha Kantner Konrád szikár arcával, kopaszodó, magas homlokával, fekete szakállával és átható szerzetesi tekintetével nemigen nézett ki a dinasztia tipikus képviselőjének, Ágnes leánya esetében kétség sem férhetett hozzá – ez az almácska nem esett messze a sziléz-mazuri almafától. A hercegkisasszony haja szőke volt, szeme világos, apró Piast-orrocskája pisze, vidám, már halhatatlanná tette a naumburgi székesegyház híres szobra. Kantner Ágnes, ahogy Reynevan gyorsan kiszámította, nagyjából tizenöt éves volt, tehát biztosan eljegyezte már valaki. Reynevan nem tudott pletykákról.

– Állj fel!

Felállt.

– Tudd meg – mondta a herceg, és majd átfúrta lángoló tekintetével –, hogy nem dicsérlek meg azért, amit tettél. Sőt, nemtelennek, üldözendőnek és elítélendőnek tartom. És őszinte, töredelmes vezeklést tanácsolok neked, Reinmar Bielau. A káplánom azt bizonygatja, hogy a pokolnak elkülönített része van a házasságtörők számára. Az ördögök keményen meggyötrik a bűnösökön a bűn eszközét. Részletekbe nem bocsátkozom, tekintettel e leánygyermek jelenlétére.

Rüdiger Haugwitz udvarmester haragosan felhorkant. Reynevan hallgatott.

– Hogy mi módon adsz elégtételt Gelfrad von Sterzának – folytatta Kantner –, az már a kettőtök dolga. Ebbe az ügybe nem fogok beleavatkozni, különösen azért nem, mert nem az én hűbéreseim vagytok, hanem Münsterbergi János hercegé. És alapjában véve Münsterbergbe kellene téged elküldenem. Mosva kezeimet.

Reynevan nagyot nyelt.

– De – folytatta a herceg egy pillanatnyi drámai hallgatást követően – először is, nem vagyok Pilátus. Másodszor, tekintettel atyádra, aki Tannenbergnél életét áldozta bátyám oldalán, nem hagyom, hogy meggyilkoljanak egy ostoba nemzetségi viszály közepette. Harmadszor, általában véve is legfőbb ideje, hogy vége szakadjon a nemzetségi viszályoknak, és európaiakhoz illendően éljünk. Ennyi. Megengedem, hogy a kíséretemmel tarts akár Boroszlóig. De ne kerülj a szemem elé. Mert nem örvendeztet meg a látványod.

– Hercegi fen…

– Távozz, mondottam.

A vadászatnak határozottan vége lett. A sólymok kámzsát kaptak a fejükre, az elejtett kacsák és kócsagok a szekéroldalra szíjazva zötyögtek, a herceg elégedett volt, a kísérete szintén, mert a hosszúnak ígérkező vadászat egyáltalán nem tartott sokáig. Reynevan felfogott egypár hálás pillantást – a kíséretben már elterjedt, hogy a herceg őmiatta rövidítette le a vadászatot, és folytatta az utat. Reynevan indokoltan tartott attól, hogy nem csak ez terjedt el. Mintha pellengérre állították volna, úgy égett a füle.

– Mindenki – morogta oda a mellette lovagló Benno Ebersbachnak –, mindenki tudja…

– Mindenki – erősítette meg komoran az oelsi lovag. – De szerencsédre nem mindent.

– He?

– Ostobának tetteted magad, Bielau? – kérdezte Ebersbach változatlan hangon. – Kantner simán elkergetett volna, vagy talán bilincsben küldött volna el a várnagynak, ha megtudta volna, hogy Oelsben hulla is akadt. Igen, igen, ne meresztgesd a szemed. Az ifjú Niklas von Sterza meghalt. Gelfrad szarvai, az még hagyján, de a Sterzák az életben nem bocsátják meg neked a megölt öccsüket.

– Egy ujjal se… – mondta Reynevan, miután párszor jó nagy levegőt vett. – Egy ujjal se nyúltam Niklashoz. Esküszöm.

– Ide tartozik – Ebersbach szemmel láthatóan nem törődött az esküdözéssel –, hogy a szép Adela varázslással vádolt meg. Azzal, hogy megbűvölted és kihasználtad a tehetetlenségét.

– Ha igaz is ez – felelte Reynevan kis szünet után –, kikényszerítették belőle. Halálos fenyegetéssel. Hisz a kezükben van…

– Nincs – ingatta a fejét Ebersbach. – Az augusztinusoktól, ahol nyilvánosan varázslópraktikákkal vádolt meg, a szép Adela elmenekült Ellgothba. A ciszterciták kolostorának falai közé.

Reynevan megkönnyebbülve sóhajtott fel.

– Ezeket a vádakat nem hiszem el – ismételte meg. – Szeret engem. És én is szeretem őt.

– Ez szép.

– Ha tudnád, mennyire szép.

– Igazán szép – nézett a szemébe Ebersbach – akkor lett, amikor átkutatták a műhelyedet.

– Á. Ettől féltem.

– És milyen jogosan. Szerény véleményem szerint csak azért nincs a nyakadon az Inkvizíció, mert még nem vették leltárba azokat az ördögi holmikat, amiket nálad találtak. A Sterzáktól talán megvéd Kantner, de az Inkvizíciótól aligha. Ha elterjed a fekete mágiának a híre, maga ad ki nekik. Ne gyere velünk Boroszlóba, Reynevan. Hamarabb válj el tőlünk, és menekülj, rejtőzz el valahol. Ezt tanácsolom.

Reynevan nem válaszolt.

– És ha már itt tartunk – vetette oda Ebersbach hanyagul. – Tényleg értesz a mágiához? Mert, tudod, nem rég megismerkedtem egy kisasszonnyal… Nos… Hogy is mondjam… Jól jönne valami elixír…

Reynevan nem válaszolt. A kíséret elejéről kiáltás hallatszott.

– Mi van?

– Beuke – vélekedett Boci Krompusch, és a lovát nógatta. – A Gúnár kocsma.

– Hála Istennek – tette hozzá Wiszniai Jaksa félhangon –, mert kegyetlenül megéheztem ezen a szar vadászaton.

Reynevan ezúttal sem válaszolt. A zsigereiből felhangzó elnyújtott korgás fölöttébb beszédes volt.

A Gúnár fogadó jó nagy volt, és bizonyára közkedvelt, mivel tele volt vendégekkel, helybeliekkel és utasokkal is, ezt rögtön fel lehetett mérni a lovak, szekerek és a körülöttük mászkáló szolgák és fegyveresek láttán. Mielőtt Kantner herceg kísérete nagy peckesen-zajosan bevonult volna az udvarra, a kocsmárost már előre értesítették. Úgy rontott ki a bejárat elé, mint egy ágyúgolyó, baromfit szétkergetve, ganét szertefröcskölve. Egyik lábáról a másikra állt, és földig hajlongott.

– Üdv, üdv, Isten hozott – lihegte. – Micsoda megtiszteltetés, micsoda megbecsülés, hogy fényességed, kegyelmességed…

– Sok nép van itt ma. – Kantner leszállt a szolgák tartotta pejlováról. – Kiket látsz vendégül? Kik pusztítják el a fazékbavalókat? Marad nekünk is?

– Bizonyosan marad, bizonyosan – erősködött a kocsmáros, nehezen lélegezve. – És már nem is olyan sok a nép… A kurtanemeseket, vándorpoétákat és parasztokat már elkergettem… amint megpillantottam az országúton kegyességteket. Most már teljesen üres a terem, szabad a hálókamra is, csakhogy…

– Csakhogy mi van? – vonta fel a szemöldökét Rüdiger Haugwitz.

– A teremben vendégek vannak. Fontos és papi személyek… Követek. Nem merészeltem…

– Jól is van az – szakította félbe Kantner –, hogy nem merészelted. Engem hoztál volna gyalázatba és egész Oelset, ha merészelted volna. A vendég az vendég! Én meg Piast vagyok, nem szaracén szultán, nekem egyáltalán nem szégyenletes a vendégekkel együtt enni. Előre, urak!

A kissé összefüstölődött és káposztaillattal telt teremben tényleg nem volt annyi nép. Igazság szerint csak egy asztal volt foglalt, három férfi ült ott. Mindhármuknak tonzúrája volt. Ketten utazó papokra jellemző ruhát viseltek, de annyira fényeset, hogy nem lehettek közönséges plébánosok. A harmadikon dominikánus csuha volt.

A belépő Kantner láttán a papok felemelkedtek a padról. A leggazdagabb ruhájú meghajolt ugyan, de túlzó alázatosság nélkül.

– Kegyelmes Konrád herceg – szólalt meg, mutatva tájékozottságát –, igazán nagy megtiszteltetés ez nekünk. Kegyelmed engedelmével én Maciej Korzbok vagyok, a poznańi egyházmegye bírája, Boroszlóba szól a küldetésem, hercegi kegyelmességed fivéréhez, Konrád püspökhöz, az igen tiszteletreméltó Andrzej Łaskarz püspök megbízásából. És íme útitársaim, akik hozzám hasonlóan Gnieznóból tartanak Boroszlóba: Melchior Barfuss úr, a tisztelt Christoph Rotenhahn lebusi püspök vikáriusa. Valamint a tisztelt Vysokei Jan Nejedlý, prior Ordo Praedicatorum, aki a rend krakkói tartományfőnökének megbízásából utazik.

A brandenburgi és a dominikánus meghajtotta tonzúráját, Kantner Konrád könnyed bólintással válaszolt.

– Méltóságos uram, tisztelt uraim – szólalt meg orrhangon. – Örömmel fogok étkezni ily nemes társaságban. És társalogni. A társalgással pediglen, ha nem untatja tisztelendőségteket, eltelhetünk itt is, meg útközben is, ugyanis magam is Boroszlóba megyek a leányommal… Tessék, Ágneska… Üdvözöld Krisztus szolgáit.

A hercegkisasszony pukedlizett, kézcsókra hajtotta fejecskéjét, de Maciej Korzbok visszatartotta, gyorsan megáldotta a szőke fürtöket a kereszt jelével. A cseh dominikánus összetette a kezét, meghajolt, elmormolt egy kurta imádságot, hozzátéve valamit a clarissime puelláról.

– Ő pedig – folytatta Kantner – Rüdiger Haugwitz udvarmester úr. Ezek pedig a lovagjaim és a vendégem…

Reynevan érezte, hogy valaki megrántja az ingujját. Engedelmeskedett Krompusch gesztusainak és sziszegésének, kiment vele az udvarra, ahol még tartott a herceg érkezése által kiváltott kavarodás. Az udvaron Ebersbach várta.

– Szereztem nyelvet – mondta. – Tegnap voltak itt. Wolfher Sterza, hatodmagával. Kikérdeztem azokat a nagylengyelországiakat is. A Sterzák feltartóztatták őket, de a papi személyekkel erőszakoskodni nem mertek. De nyilvánvalóan a boroszlói országúton keresnek. A te helyedben menekülnék.

– Kantner – dadogta Reynevan – megvéd…

Ebersbach vállat vont.

– Ahogy akarod. A te bőrödről van szó. Wolfher nagy hanggal és részletesen meséli, mit fog veled csinálni, ha elkap. Én, ha a te helyedben lennék…

– Szeretem Adelát, és nem hagyom el! – tört ki Reynevan. – Ez az első! A második pedig… Hová is menekülhetnék? Lengyelországba? Vagy talán Szamogitiába?

– Nem is olyan rossz gondolat. Mármint Szamogitia.

– A fenébe! – Reynevan belerúgott a lába körül sündörgő tyúkba. – Jó. Meggondolom. És kitalálok valamit. De előbb eszek valamit. Felfordulok az éhségtől, kinyúlok ettől a káposztaillattól.

Legfőbb ideje volt, még egy perc, és az ifjak hoppon maradtak volna. A kásával és borsós káposztával töltött fazekakat és a csontos disznóhússal teli tálakat a főasztalra tették, a herceg és a hercegkisasszony elébe. Az edények csak azután vándoroltak az asztal szélére, hogy a Kantnerhoz legközelebb ülő három pap jóllakott, márpedig ők, mint kiderült, nem voltak rossz evők. Közbe került még ráadásul az evéshez nem kevésbé értő Rüdiger Haugwitz, továbbá a herceg külföldi vendége, egy Haugwitzénál is szélesebb vállú, fekete hajú lovag, akinek az arca olyan sötét volt, mintha épp most tért volna vissza a Szentföldről. Ily módon az alacsonyabb rangúakhoz és fiatalabbakhoz kerülő tálakon alig maradt valami. Szerencsére a kocsmáros máris feltálalta a herceg elébe a kappant egy nagy deszkán, és az olyan ízletes látványt és illatot nyújtott, hogy a káposzta és a zsíros disznóhús némileg veszített a vonzerejéből, és csaknem érintetlen állapotban került az asztal végére.

Kantner Ágnes egy kappancombot majszolt fogacskáival, és közben igyekezett megóvni divatosan kivágott ruhaujját a lecsurgó zsírtól. A férfiak erről-arról beszélgettek. Éppen az egyik papra került a sor, a dominikánusra, Vysokei Jan Nejedlýre.

– A prágai óvárosi Szent Kelemen-templom perjele vagyok, illetve voltam – adta elő. – Item, a Károly Egyetem mestere. Jelenleg pedig, amint látjátok, idegenek kényére-kedvére és idegenek kenyerére szoruló számkivetett. A kolostoromat kifosztották, az akadémián pedig, amint könnyen kitalálhatjátok, nem fértem össze az olyan hitehagyottakkal és latorfélékkel, mint Příbrami János, Prachaticei Křišt’an és Střibrói Jakoubek, hogy Isten büntesse meg őket…

– Van velünk – kapta el a szót Kantner, miközben a tekintetével Reynevant kereste – egy prágai diák. Scholarus academiae pragensis, artium baccalaureus.

– Ez esetben azt tanácsolom – a dominikánusnak megvillant a szeme a kanál fölött –, kísérjétek őt figyelemmel. Távol álljon tőlem, hogy vádaskodjam, de az eretnekség olyan, mint a korom, mint a szurok! Mint a gané! Aki a közelébe kerül, az föltétlenül beszennyeződik.

Reynevan sietve leszegte a fejét, érezte, hogy ismét vörösödnek a fülei, és szaporábban kezd verni a szíve.

– Mi köze volna a mi scholarusunknak az eretnekséghez? – nevette el magát a herceg. – Hisz rendes családból való, papnak és medikusnak tanul a prágai egyetemen. Igazat szólok, Reinmar?

– Kegyes engedelmeddel – Reynevan nagyot nyelt –, már nem Prágában tanulok. Fivérem tanácsára otthagytam a Karolinumot tizenkilencben, nem sokkal Szent Abdon és Szennen után… Azaz rögtön a defenesz… Na, tudjátok, mikor. Most úgy gondolom, talán Krakkóban próbálok tanulni… Vagy Lipcsében, ahová a prágai mesterek többsége távozott… Csehországba nem megyek vissza. Amíg a zavargások tartanak.

– Zavargások! – A felindult cseh szájából néhány káposztaszál röpült ki és pottyant le a skapuláréjára. – Szép kis meghatározás, valóban! Ti itt, ezen a békés vidéken el sem tudjátok képzelni, mit művel Csehországban az eretnekség, micsoda borzalmak színtere az a szerencsétlen ország. Az eretnekek, wycliffe-isták, valdensek és a sátán egyéb szolgái által felbujtott csőcselék a hit és az Egyház ellen fordította eszetlen gonoszságát. Csehországban pusztítják Istent, és felgyújtják szentélyeit. Gyilkolják Isten szolgáit!

– Valóban szörnyű hírek érkeznek – helyeselt Melchior Barfuss, a lebusi püspök vikáriusa, és megnyalta az ujjait. – Nem is akaródzik elhinni…

– Muszáj elhinni! – kiáltott még hangosabban Jan Nejedlý. – Mert egyetlen hír sem túloz!

Korsajából kifröccsent a sör, Kantner Ágnes önkéntelenül is hátrahőkölt, pajzsként tartva maga elé a kappancombot.

– Példákat akartok? Előadok párat! Lemészárolt apácák Český Brodban és Nepomukban, legyilkolt ciszterciták Zbraslavban, Velehradban és Mnichovo Hradištěben, legyilkolt dominikánusok Písekben, bencések Kladrubyban és Postoloprtyban, legyilkolt, ártatlan premontrei apácák Chotěšovban, legyilkolt papok Český Brodban és Jaroměřben, kifosztott és felégetett kolostorok Kolínban, Milevskóban és Zlatá Korunában, megszentségtelenített oltárok és szentképek Břevnovban és Vodňanyban… És miket csinált Žižka, ez a veszett eb, ez az Antikrisztus, ördöggané? Véres mészárlásokat Chomutovban és Prachaticében, negyven papot élve égetett meg Berounban, kolostorokat gyújtott fel Sázavában és Vilémovban, olyan szentségtöréseket tett, amilyenekre még a török sem vetemedne, olyan undorító bűntetteket és kegyetlenségeket, bestiális tetteket, amilyenek láttán még a szaracén is elborzadna! Ó, bizony, Istenem, meddig nem fogsz kiontott vérünkért büntetést ítélni és kimérni?

A csendet, amelyben csak az oelsi káplán imádkozása volt hallható, a napbarnított, széles vállú lovagnak, Kantner Konrád herceg vendégének mélyen zengő hangja törte meg.

– Nem kellett volna így történnie.

– Tessék? – kapta fel a fejét a dominikánus. – Mit akarsz ezzel mondani, uram?

– Könnyűszerrel el lehetett volna mindezt kerülni. Elég lett volna, ha nem égetik meg Konstanzban Husz Jánost.

– Te már ott is, akkor is – a cseh lehunyta a szemét – védted az eretneket, kiabáltál, protestáltál, petíciót írtál, tudom. De nem volt igazad, és ma sincs. Az eretnekség úgy terem, mint a konkoly, a Szentírás pedig azt mondja, hogy a gazt tűzzel kell kiégetni. Pápai bullák parancsolják…

– Hagyd meg a bullákat – szakította félbe a napbarnított – a zsinati disputáknak, nevetségesen hangzanak kocsmában felidézve. Konstanzban pedig igazam volt, akármit beszélsz is. A Luxemburgi királyi szavával és menlevéllel garantálta Husznak a biztonságot. Szavát és esküjét megszegte, foltot ejtve ezzel uralkodói és lovagi becsületén. Ezt nem tudtam tétlenül nézni. És nem is akartam.

– Lovagi esküt – mordult fel Jan Nejedlý – Isten szolgálatában kell tenni, mindegy, ki az eskütévő, szolga vagy király. Isteni szolgálatnak nevezed egy eretneknek tett esküt, a neki adott szó megtartását? Ezt nevezed becsületnek? Én ezt bűnnek nevezem.

– Én, ha lovagi szavamat adom, azt Isten jelenlétében adom. Ezért tartom meg, még a törökökkel szemben is.

– A törököknek meg lehet tartani. Eretnekeknek nem szabad.

– Valóban – szólalt meg nagyon komolyan Maciej Korzbok, a poznańi bíró. – A mór vagy a török sötétségben és vadságban rekedt meg pogányságában. Meg lehet téríteni. A hitehagyott és a szakadár azonban elfordul a hittől és az Egyháztól, gúnyolja és káromolja. Ezért aztán százszorta undorítóbb Isten szemében. És minden módszer jó az eretnekség elleni harcban. Hiszen senki, aki farkas vagy veszett kutya ellen vonul, ha egészséges esze van, nem a becsületről vagy a lovagi szótartásról fog diskurálni! Eretnek ellen minden helyes.

– Krakkóban – Kantner vendége felhevült arccal fordult feléje – Jan Elgot kanonok, ha egy eretneket kell tőrbe csalni, semmibe veszi a gyónási titkot. Andrzej Łaskarz püspök, akit szolgálsz, ugyanezt ajánlja a poznańi egyházmegye papjainak. Minden helyes. Tényleg.

– Nem titkolod, uram, a szimpátiádat – mondta Vysokei Jan Nejedlý savanyú arccal. – Én sem fogom hát eltitkolni. És megismétlem: Husz eretnek volt, és máglyára kellett küldeni. A római, magyar és cseh király helyesen cselekedett, amikor nem tartotta meg a cseh eretneknek adott szavát.

– És ezért szeretik a csehek most annyira – vágott vissza a napbarnított. – Ez volt az oka, hogy hóna alatt a cseh koronával elmenekült Vyšehradról. És most Budáról uralkodik a cseheken, mert egyhamar nem engedik be a Hradzsinba.

– Ki mered gúnyolni Zsigmond királyt – jegyezte meg Melchior Barfuss. – Pedig őt szolgálod.

– Éppen ezért.

– Vagy talán más az oka? – vicsorgott rá rosszmájúan a cseh. – Hiszen te, lovag úr, Tannenbergnél a lengyelek oldalán verekedtél Szűz Mária Ispotályos Rendje ellen. Jagelló oldalán. A neofita király oldalán, aki a cseh eretnekség nyílt támogatója és szívesen hallgatja meg a szakadárokat és a wycliffe-istákat. Jagelló unokaöccse, az apostata Korybut Prágában uraskodik, a lengyel lovagok Csehországban katolikusokat gyilkolnak, és kolostorokat rabolnak ki. És bár Jagelló úgy tesz, mintha ez akarata és jóváhagyása nélkül történne, valahogy nem indít sereget az eretnekek ellen! Pedig ha megtenné, ha Zsigmond királlyal keresztes hadjáratba szövetkezne, egy szempillantás alatt vége lenne a huszitáknak! Akkor miért nem teszi ezt meg Jagelló?

– Hát persze – a napbarnított megint elmosolyodott, és ez a mosoly jelentőségteljes volt. – Miért nem? Kíváncsi vagyok.

Kantner Konrád hangos krákogást hallatott. Barfuss úgy tett, mintha kizárólag a borsós káposzta érdekelné. Maciej Korzbok beharapta a száját, komor képpel megcsóválta a fejét.

– Igaz, ami igaz – ismerte el. – A római király nemegyszer megmutatta, hogy nem barátja a lengyel koronának. Valójában minden nagylengyelországi, és kezeskedhetem mindannyiukért, szívesen száll harcba a hit védelmében. De csak akkor, ha a Luxemburgi garanciát ad rá, hogy ha mi megindulunk délnek, akkor sem a keresztesek, sem a brandenburgiak nem rohannak le bennünket. De hogyan adna ilyen garanciát, ha azokkal együtt Lengyelország felosztásán mesterkedik? Nincs igazam, Konrád herceg?

– Mit vitatkozunk – mosolyodott el Kantner kivételesen hamiskásan. – Úgy látom, szükségtelenül politizálunk. A politika nem illik az étekhez. Ami ki fog hűlni, zárójelben mondom.

– Épp hogy beszélni kell róla – tiltakozott Jan Nejedlý, az ifjabb lovagok örömére, mert már két fazék is úgy került hozzájuk, hogy a beszélgetésbe merült hatalmasok szinte hozzá sem nyúltak. Korai volt az öröm, a hatalmasok megmutatták, hogy képesek egyidejűleg beszélni is, enni is.

– Mert azt beláthatják nagyságtok – folytatta a Szent Kelemen-rend volt perjelje, miközben a káposztát lapátolta befelé –, hogy nem csak a csehek ügye ez a wycliffe-ista ragály. A csehek, amennyire ismerem őket, készek ide is eljönni, ahogy elmentek Morvaországba és Ausztriába is. Hozzátok is elmehetnek, urak. Mindenkihez, aki itt ül.

– Ugyan – biggyesztette le a száját Kantner, és kanalával pörc után kotorászott a tálban. – Ezt nem hiszem.

– Én még kevésbé – fújta le a sör habját Maciej Korzbok. – Tőlünk, Poznańtól egy picit messze vannak.

– Lebusba és Fürstenwaldéba – mondta Melchor Barfuss tele szájjal – ugyancsak jó darab út vezet Táborból. Áh, nem félek.

– Annál inkább megeshet – tette hozzá a herceg gúnyosan mosolyogva –, hogy maguk a csehek előbb kaphatnak vendéget, mint hogy ők mennének máshová. Főleg most, hogy Žižka már nincsen. Úgy vélem, majd meglátják a csehek, bármely nap előfordulhat, hogy megkapják.

– Keresztes hadjárat? Tud valamit tán kegyelmességed?

– Nemigen – felelte Kantner olyan arckifejezéssel, ami pont az ellenkezőjét sugallta. – Csak úgy elmélkedem. Gazda! Sört!

Reynevan lopva kiosont az udvarra, az udvarról az ól mögé, a konyhakert mögötti bokrokba. Miután kellően könnyített magán, visszament. De nem a terembe. Kiment a kapu elé, hosszan elnézett a kékes ködbe vesző országútra. Amelyen, ahogy megnyugodva látta, nem látott vágtatva érkező Sterza fivéreket.

Adela, gondolta hirtelen, Adela egyáltalán nincs biztonságban az ellgothi cisztercita nővéreknél. Oda kéne…

Kéne. De félek. Attól, amit a Sterzák tehetnek velem. Attól, amit részletesen taglaltak.

Visszament az udvarra. Elképedt, amikor észrevette Kantner herceget és Haugwitzot, amint fürgén és könnyedén jönnek ki az ólak mögül. Alapvetően, gondolta, ezen nincs mit csodálkozni. Még a hercegek és az udvarmesterek is eljárnak az ólak mögötti bokrokba. Méghozzá gyalog.

– Hegyezd a füled, Bielau – mondta váratlanul Kantner, miközben a kezét mosta meg egy kannában, amelyet sietve hozott oda az egyik szolgálólány. – És figyelj arra, amit mondok. Nem jössz velem Boroszlóba.

– Hercegi…

– Fogd be a szád, és ki ne nyisd, amíg meg nem parancsolom. A te érdekedben teszem ezt, ficsúr. Mert több mint biztos vagyok benne, hogy püspök bátyám Boroszlóban hamarabb csuk be a toronyba, mint ki tudnád mondani, benedictum nomen Iesu.