BERZSENYI DÁNIEL ÖSSZES VERSEI

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

KESERGÉS

A FELKÖLT NEMESSÉGHEZ

HERCEG ESZTERHÁZY MIKLÓSHOZ,

EGY SZILAJ LEÁNYKÁHOZ

PHYLLIS

ESDEKLŐ SZERELEM

A CSERMELYHEZ

LOLLIHOZ

LILIHEZ

AZ EST

AZ ESTHAJNALHOZ

SZERELMES BÁNKÓDÁS

TÉTI TAKÁCS JÓZSEFHEZ

GRÓF FESTETICS GYÖRGYHEZ

OSZTÁLYRÉSZEM

HORÁC

AMATHUS

MAGÁNYOSSÁG

A BALATON

KESZTHELY

MAGYARORSZÁG

A TIZENNYOLCADIK SZÁZAD

NAGY LAJOS ÉS HUNYADI MÁTYÁS

A SZERELEM

AZ ELVÁLÁS REMÉNYE

FANNIM EMLÉKE

VIGASZTALÁS

MULANDÓSÁG

A HALÁL

A MELANCHOLIA

A REGGEL

A MÚZSÁHOZ

VIRÁG BENEDEKHEZ

KISHEZ

KISFALUDYHOZ SÁNDORHOZ

HORVÁTH ÁDÁMHOZ

GÖRÖG DEMETERHEZ,

HORATIUSHOZ

A SZERELEMHEZ

VENUSHOZ

NACÁMHOZ

AZ ÉN KEGYESEM

MELISSZÁHOZ

AZ ÖRÖMHEZ

NELLI

EGY HÍVTELENHEZ

EGY LEÁNYKÁHOZ

FŐ ÉS SZÍV

ESZTIHEZ

A TAVASZ

CENCIMHEZ

CHLOE

CHLOE

BÚCSÚZÁS

BARÁTOMHOZ

BÚCSÚZÁS KEMENES-ALJÁTÓL

AZ ULMAI ÜTKÖZET

A FELKÖLT NEMESSÉGHEZ

AZ IFJÚSÁG

LEVÉLTÖREDÉK BARÁTNÉMHOZ

A KÖZELÍTŐ TÉL

A MAGYAROKHOZ

FELSŐBÜKI NAGY PÁLHOZ, AZ ORSZÁGGYŰLÉS ALATT

GRÓF SZÉCHENYI FERENCHEZ

GRÓF FESTETICS GYÖRGYHEZ

BACCHUSHOZ

FÉLTÉS

A MEGELÉGEDÉS

BARÁTIMHOZ

AZ ÉLET DELE

AZ ELSŐ SZERELEM

GLYCERE

FOHÁSZKODÁS

A REMETE

AZ ÉN MÚZSÁM

BARÁTIMHOZ

AJÁNLÁS

HOL VAGY TE, SZÉPHALOM

BARÁTOM, A GONOSZ CAKÓ...

A SZONETTHEZ

KAZINCZY FERENCNÉHEZ,

A TUDOMÁNYOK

A JÁMBORSÁG ÉS KÖZÉPSZER

ORCZY ÁRNYÉKÁHOZ

A MÚZSÁHOZ

GRÓF FESTETICS LÁSZLÓHOZ

KAZINCZY FERENCHEZ

GRÓF TÖRÖK SOPHIEHEZ

A MAGYAROKHOZ

WESSELÉNYI HAMVAIHOZ

CYPRISHEZ

ÉLETFILOZÓFIA

A TÁNCOK

EMMIHEZ

A balatoni nympha GRÓF TELEKI LÁSZLÓHOZ midőn a Balatonra szállott

BÁRÓ PRÓNAY SÁNDORHOZ

A BONYHAI GROTTA

NAPOLEONHOZ

BÁRÓ WESSELÉNYI MIKLÓS KÉPE

A TEMETŐ

BARÁTNÉMHOZ

DUKAI TAKÁCS JUDITHOZ

A PESTI MAGYAR TÁRSASÁGHOZ

VITKOVICS MIHÁLYHOZ

DÖBRENTEI GÁBORHOZ

VANDAL BÖLCSESÉG

HELMECZI MIHÁLYHOZ

HIMNUSZ KESZTHELY ISTENEIHEZ

FELSÉGES KIRÁLYUNKNAK

FELIRÁS

BARÁTIMHOZ

A KÖLTŐ ÉS A SORS

FELSŐBÜKI NAGY BENEDEKHEZ

ELÉGIA

AZ IFJÚSÁGHOZ

A FÜREDI KÚTHOZ

A POÉTA

A GENIÁLIS NÉP

EGY PHILOLOGUSHOZ

A NÉMET ÉS MAGYAR IZLÉS

A SZONETT

A MAGYAR

SZILÁGYI 1458-BAN

WESSELÉNYI,

A NÁDOR, MURÁNYNÁL

A VIG CHLOE

KÖLCSEY

ÚJ GÖRÖGORSZÁG

ANGLIA

HEKTOR BÚCSÚZÁSA

SCHILLER

PLATON

HERDER

GRÓF MAILÁTH JÁNOSHOZ

EMLÉKKÖNYVBE

EMLÉKKÖNYVBE

AZ IGAZI POÉZIS DICSÉRETE

KESERGÉS

Romlásra indult hajdan erős magyar!

Nem látod, Árpád vére miként fajul?

Nem látod a bosszús egeknek

Ostorozó kezeit hazádon?

Sok századoknak vérzivatarja közt

Rongált Budának tornyai állanak,

Ámbár ezerszer vak tüzedben

Véreidet, magadat tiportad.

Elszórja, hidd el, számkivetett ösi

Erkölcsöd átka s mostani veszni tért

Romlott fajultság, s nemsokára

Ércfalain viperák süvöltnek.

Nem ronthatott el tégedet, oh magyar!

A vad tatár chán xerxesi tábora

S világot ostromló töröknek

Napkeletet leverő hatalma.

Nem vert le téged Zápolya öldöklő

Századja s Bethlen vérbe merült kora,

Rákóczi vérengző haragján

S rettenetes tüze közt megálltál.

Mert régi erkölcs s spártai férfikar

Küzdött, vezérlett fergetegid között:

Birkózva győztél, Herculesként

Achaji kard rezegett kezedben.

Most lassú méreg, lassu halál emészt,

S mint egy kevély bikk, mellyet az éjszaki

Szélvész le nem ront, benne termő

Férgek erős gyökerit megőrlik.

Bátran merül most a buja ifjuság

Undok bűnében, s úszva folárkodik,

Még gyenge a szűz, s már kacéros

S gerjedező tüzeit kínálja.

A férfi - ó bűn! - már ma kereskedik

Szép párja testével, maga alkuszik

Gazdag folárral, s gyenge társát

Fajtalanúl teregetni hagyja.

Vallástalanság rút szüleményei,

Erkölcstelenség s minden utálatos

Fertelmek áradnak hazánkra,

Régi nemes magyarok porára!

Fegyverre termett szép, deli ifjuság

Kardforgatásban nem gyakoroltatik,

Nem tud nyeregben, nem tud ugró

Gyors paripán leragadva szökni.

Ó, más magyar kard mennyköve villogott

Atilla dicső harcai közt, midőn

A félvilággal szembeszállott

Nemzeteket tapodó haragja!

Más néppel ontott bajnoki vért hazánk

Szerzője, Árpád a Duna partjain,

Ó, más magyar kard verte vissza

Hunnyadival Mahomet hatalmát!

Akkor vitéz hírt s bajnoki érdemet

Szerzett az ifjú Pélides utjain,

Most íme - oh, szégyen, mivé lett -

Módi majom, s gunyolásra méltó.

Átok reátok, Harpia fajzati!

Erkölcseinket vesztegető fenék!

Fessen le hiv Gvadányi tolla,

Nemzetemet csufoló bolond korcs!

De jaj! csak így jár minden az ég alatt!

Forgó viszontság járma alatt nyögünk,

Tündér szerencsénk változandó,

Hol mosolyog, hol utálva néz ránk.

Felforgat a nagy századok éjjele

Mindent, leomlott a magos Ilion,

S a büszke Karthago hatalma,

Mint az erős Babilon, leromlott.

Volt oly idő már, mellybe' nemes hazánk

Fénylő dicsőség polca felett virúlt,

Jön olly idő még, melyben gyászos

Hamvaiból gyülevész kavarc kél.

[1796 körül]

A FELKÖLT NEMESSÉGHEZ

a szombathelyi táborban, 1797

Él még nemzetem istene!

Buzgó könnyeimen, szent Öröm, ömledezz!

Állsz még, állsz, szeretett Hazám!

Nem dőlt még alacsony porba nemes fejed!

Méltán búslakodám előbb,

Hogy hérósz eleid nyomdokiból kitérsz,

S régen félt veszedelmidet

Rád húzzák netalán majd buta korcsaid.

Hálá! mást mutat e sereg,

Mely most, régi magyar módra, nyeregben ül.

Nem szállt Trója alá soha

Ily szép spártai had, sem Hunyadink kevély

Zászlóit nem emelte volt

Rettentőbb hadi nép Bécs letörött falán.

Csak sast nemzenek a sasok,

S nem szűl gyáva nyulat Núbia párduca.

Thétis nagy fia sem maradt

Chironnál, mikoron hadra veté szemét:

Árpád vére se hűlhet el,

Ámbár rég heverész a puha pamlagon.

Nézd: most felköti fegyverét,

Csákóján lobogó kolcsag emelkedik.

Buzdító katonás ruhát

Öltvén, lelke nemes lángja kigerjedez.

Majd kardjára felesküszik,

Mindent ront s megemészt, mint heves Afrika

Búsult tigrise, amidőn

Ordít kölykeiért, s körme viaskodik.

Majd felkelnek alattad is,

Ó József! nagyanyád, Trézia bajnoki,

S bátran mégy, szeretett vezér,

A jég-Álpeseken s Ádria öblein. -

E nép nem gyülevész csoport,

Nem rabbérbe emelt bús buzogányt keze.

Önként áldoz az életet,

S horgas kardja kövér hantjaiért hasít.

Míg hérói biborsüveg

Tündöklik fejeden, Hunnia csillaga,

Eszterházy, dicső magyar!

Míg győző eleid pallosa combodon

Csattog: győzni fog a magyar,

S Andrásnak ragyogó napja le nem menend!

[1797?]

HERCEG ESZTERHÁZY MIKLÓSHOZ,

midőn a szombathelyi táborban commandírozá a nemességet

Árpád virágzó magva te, fő magyar!

Eldődeidnek fegyvere népeket

Győzött, s hazánkért számtalanszor

A viadal mezején csatázott.

Ők voltak a harc vérzivatarjain

S a béke napján bölcs vezetők, atyák,

S kormányra termett őrszemekkel

Szélveszeket zabolázva tartók.

Melly áldozat volt a vezekényi harc!

Bús tisztelettel könnyezi a magyar

Négy bajnok Eszterházy véres

Porba kevert ajakit, halálát.

Láttam tebenned buzgani véreket

S orcádra öntött nemzeti lelköket;

Láttam szemed villámsugárát

S ősi dicső vasadat kezedben.

Rémülve megszünt a fene háború.

Int a kegyetlen tengerek istene

Képével a forró haboknak,

S tűnik az Oceanus dagálya.

Szép a borostyán s győzödelemszekér.

Szép a vitéznek sebhelye homlokán.

Félisten, akit nimbuszával

A hatalom s tudomány ragyogtat.

Minden nagy és szép, mellyet az ó világ

És e jelenkor mívei közt csudálsz:

Bajnok, dicsőség, fényes ország

A tudomány gyönyörű gyümölcse.

Ez hozta mennyből földre az isteni

Szikrát, ez oldott a butaság alól.

A bölcs Athénét s győzhetetlen

Róma fejét ez emelte égre.

Nézd a virágzó Gallia népeit

S Nelson hazáját - rettegi a világ

Ez ész s erő két nagy csudáját,

S hirdeti napkelet és enyészet.

Hát nemzetednek mért fakad ily soká

A rég ohajtott laurus? Ezer nemes

Vállvetve törtet s gátokat ront;

Ah, de acélhegyek állnak ellen!

Téged, hatalmas Herceg! az istenek

Fő polcra tettek: véreidet segélld!

Vidd a dicsőség templomához:

S ajtaja zára lehull előtted.

[1797]

EGY SZILAJ LEÁNYKÁHOZ

Miért rettegsz kebelemben,

Miért, félénk leányka?

Mit félsz te, mint a kegyetlen

Vadtól a kis bárányka?

Nem vagyok én ellenséged,

Sem hitszegő csapodár;

Hív lelket adok én néked,

Míg koporsóm bé nem zár.

Tiéd leszek, míg e kedves

Rubintajak csókot kér,

Tiéd, midőn már e kegyes

Szív csak akadozva vér.

Halld, melly édesen csatináz

A völgy zengő csermelye,

A víg madár mint zeng s trilláz,

S mint nyög a filemile!

Majd ha a bús tél közelget,

Ezek mind elnémulnak,

Elrepül a szép kikelet,

S örömeink elmulnak.

[1797-1799 között]

PHYLLIS

"Még most teljes orcáimon

Rózsabimbó fakadoz,

S alabastrom vállaimon

Barna hajfürt ingadoz.

Éden virágzik mellettem,

Szemem rózsán tévedez,

Érzem, örömre születtem,

S íme, szívem epedez.

Vidám szerelmet mosolyog

Még most minden körültem.

Szívem csak örömre dobog:

De ah, még nem örültem!

Mi haszna szívom aetherét

Éltem szép tavaszának?

Nem szívhatom lehelletét

Az öröm balzsamának.

A galamb is csak úgy örül

A kedves kikeletben,

Ha szerelmes párja körül

Búgdozhat a ligetben."

[1797-1799 között]

ESDEKLŐ SZERELEM

Ím, a nap leereszkedik

Thétis bíbor keblébe,

S mosolyogva emelkedik

Luna szemérmes képe.

Az esti szellő fuvalma

Édes álmot lengedez,

Az ég békes, s nyugodalma

Hegyet-völgyet béfedez.

De ah, az én siránkozó

Szememre nem hullatja

Balzsamát az illatozó

Esthajnal csillagzatja!

Lehajtom árva fejemet,

De gondjaim felköltik,

S nyughatatlan kebelemet

Fájdalmakkal eltöltik.

Bágyadtságom ha bézárja

Néha fáradt szememet,

Kinyitja könnyeim árja,

S mossa halvány képemet.

Jaj, semmi nem enyhítheti

Sérült szívem sebeit!

Mert a szerelem égeti

Minden titkos ereit.

Csak nálad van gyógyító szer,

Te, ki azt megsebzetted,

Ki a szerelemnek ezer

Tőrét rám lehelletted!

Téged várnak kiterjesztve

Reszkető két kezeim,

Téged az égre függesztve

Sírdogáló szemeim.

Egy tekinteted gyilkosom

S boldogítóm tud lenni,

Szánj meg, Kegyes! légy orvosom:

Ne hagyj holtig epedni.

Süllyedek! nyujtsd karjaidat,

Míg el nem fogy életem,

Míg elhervadt ajakimat

Ajakidra tehetem.

[1797-1799 között]

A CSERMELYHEZ

Oh, csermely, arra térsz, látom,

Csendes görgedezéssel,

Merre az én sohajtásom

Repül epedezéssel.

Vedd buzogó könnyeimet

Szapora vizeidhez,

S vegyítsd bús nyögéseimet

Lassú csörgéseidhez.

Vidd el szomorgó zúgással

Ama kisded kert felé,

S nyögd ki egy fohászkodással,

Szívem kinek szentelé.

Tán most is ott múlatozik

A rózsák árnyékában,

S rólam nem is gondolkozik

Kevély nyugodalmában.

Tán habjaid mosogatják

A szép tündér lábait,

S nem tudja, mint csókolgatják

Hív könnyeim tagjait.

Mutasd meg halvány képemet

Néki tükröd fényében,

Mutasd meg égő szívemet,

Mint vergődik vérében.

Mutasd neki, mint hervadok,

Szemem miként sirdogál,

S mondd, hogy érte ellankadok,

Mint egy gyenge virágszál.

Mondd: töltsön kegyes írt sebhedt

Lelkemre hív kezéből,

Vagy egy szánakozó cseppet

Gördítsen szép szeméből.

[1797-1799 között]

LOLLIHOZ

Lolli! deli kellemiddel

A rózsára homályt vetsz,

S szívégető szemeiddel

Belém ezer tőrt nevetsz.

Szebb vagy te, mint a szép Hébe

A Dörgő lángölében,

Szebb, mint a szép Erycene

A kellem bájövében.

Képed szelíd vonásiban

Szerelmek nyíladoznak.

Tested minden mozgásiban

Tündérek múlatoznak.

Szép, mikor édes éneked

Szirénhangja zengedez,

S angyali érzékeny szíved

Harmoniát ömledez.

Szép, mikor pihegő kebled,

Mint egy galamb, epedez,

S lankadó nefelejcs-szemed

Harmatgyöngyöt görgedez.

Szép vagy te, mikor csintalan,

Mint könnyű Zephyr, játszol,

S titkaidról vigyáztalan

Le-lereppen a fátyol.

Szép, mikor a gerjedelem

Andalodásba merít,

Szép, mikor a szűz szemérem

Bíborlángszínbe borít.

De Lolli! a test szépségét,

Hidd el, csak úgy imádom,

Ha a szép lélek épségét

Tiszta kebelbe látom.

Ha angyali leplegidben

Angyali szív verdegél,

Nemes tűz ég ereidben,

S lelked a porból kikél.

[1797-1799 között]

LILIHEZ

Jer, Lili! nézd, langyos szellők

Lengetik a ligetet,

S illatozó híves ernyők

Mérséklik a meleget.

Jer, e szép juharlugosnak

Dőljünk le árnyékára,

S míg a gerlicék búgdosnak,

Vigyázz lantom szavára.

Kedves gyermek! fakadoznak

Kellemeid bimbai,

Pihegnek már s dagadoznak

Melled hattyúhalmai.

Az ifjuság kellemei

Mosolyognak orcádon,

S az életnek örömei

Virítnak zöld pályádon.

Olyan vagy, mint egy szűz rózsa,

Mely még csak tavaszt látott,

Melyet csak harmatgyöngy mosa,

S csak lágy szellőkkel játszott.

Mint egy Zephyr, mely virágos

Ligetek közt lengedez,

Illatokkal él, s balzsamos

Violákon tévedez.

Gyönyörűség és vidámság

Folyja körül ösvényed,

Mert még a szűz ártatlanság

Oltárán ég tömjéned.

De ki ne térj ez ösvényből,

Melyen most rózsát szaggatsz;

Oh, vigyázz, mert az örvényből

Soha ki nem gázolhatsz.

Ha elveszted az erkölcsnek

Intéző fonalait,

Számtalan veszedelmeknek

Leled labyrinthjait.

El ne hagyd őrangyalodat,

Hív, szelíd erkölcsödet;

Nyújtsd néki gyenge karodat,

Hadd vezérljen tégedet.

Csak ő menti meg szemedet

Ezer könnyhullatástól,

Ő menti meg szépségedet

A kora hervadástól.

Ő intézget karjaival

Paphus virulmányain,

S béfedez hív szárnyaival

Az öröm hullámain.

Óh, ezer örvény és hinár

Fogja pályád majd körül!

De ha ésszel s erkölccsel jár,

Hidd el, egybe sem merül.

Ezek légyenek őrei,

Kedves gyermek, szívednek!

Így a hiúság tőrei

Meg soha nem ejthetnek.

Ezek ismértetik veled

A sziréni hangokat;

Ezek mutatják meg neked

A gaz csapodárokat.

Szíved kedves rokonfelét

Néked ezek választják,

S földi éltednek édenét

Karjai közt megadják:

Hol szelíd öröm s vidámság

Lelke fog ápolgatni,

S az aranykori boldogság

Angyala csókolgatni:

Addig is, míg homlokodon

Aranyüstök omladoz,

Akkor is, ha majd arcodon

A rózsaláng hervadoz.

[1797-1799 között]

AZ EST

Jer, Daphne! hol e nyers patak

A bércből kiforradoz,

S mohosult kősziklafalak

Közt a völgyre szakadoz;

Hol jegenyék hajladoznak

Égig nyúlt sudárokkal,

S bokros tölgyek árnyékoznak

Terebély zöld ágokkal:

Ott függesszük szemeinket

Az ég dicső képére,

Ott nyissuk meg szíveinket

A szépnek érzésére.

Nézd, már a nap sugárai

A hegyekbe merülnek,

S Hesper piruló lángjai

Alkonyaton derűlnek.

Égi bíbor festengeti

Az aranyos felhőket,

Esti szellőcse lengeti

Az illatos ernyőket.

A setét bükk felett ragyog

A hold csendes fényében,

S rózsabokrok közt mosolyog

A patakok tükrében.

Nézd, minő mennyei szépség

Nyílik meg most előttünk,

Minő mennyei csendesség

Lelke lebeg körültünk.

Elysium kiessége

Mosolyogva tér hozzánk,

S az istenek békessége

Nyugalmat harmatoz ránk.

Illy szent csendesség ölében

Hallgatott minden, s így állt,

Midőn gyöngyház-szekerében

Anadyoméne szállt.

Cynthia így ragyogtatta

Latmus virulmányait,

Hogy Endymionra rakta

Isteni szűz karjait.

Oh Daphne! a szép lelkeknek

Legkedvesb ünnepe ez,

Hol a forró érzelmeknek