Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Rudyard Kipling

KIM

Fordította
Bartos Zoltán

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-398-901-2 EPUB
ISBN 978-963-398-902-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
Kim

első kiadás: 1901

a borító Abanindranath Tagore (1871 – 1951) Bharat Mata
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

Fittyet hányva a tilalomnak, szétterpesztett lábbal ült a Zam-Zammah ülésén, szemben a régi Ajaib Cherrel (a Csodaházzal), ahogy a bennszülöttek a Lahorei múzeumot hívják. Akié a Zam-Zammah, a tűzokádó sárkány, azé a Pandzsáb - az Öt Folyam városa -, mert a hatalmas zöldesbarna ágyúcső mindig a hódító legfőbb eszköze!

Kimnek volt némi mentsége arra, hogy lerúgta Lala Diananath fiát az ágyú forgójáról, hiszen Pandzsáb az angoloké volt, Kim pedig angolnak született. Noha bőrét feketére égette a nap, mint más bennszülöttét; noha inkább a bennszülöttek nyelvén beszélt és a saját anyanyelvén csak bizonytalanul hebegve; noha a bazárbeli csöppségekkel teljes egyenlőség alapján cimborált; Kim fehér volt, a legszegényebb fehérek közül való. A félvér asszony, aki gondját viselte - ópiumot szívott és állítólag ócska bútorüzlete volt a téren, ahol az olcsó bérkocsik állnak -, azt beszélte a misszionáriusoknak, hogy ő Kim anyjának nővére. Kim anyja dajka volt egy ezredes családjánál és feleségül ment Kimball O’Hará-hoz, egy fiatal őrmesterhez, aki egy ír ezredben szolgált. Utóbb a Lind-Pandzsáb-Delhi vasútnál dolgozott, és ezrede nélküle ment haza. Az asszony Ferazepore-ban meghalt kolerában, és O’Hara ivásnak adta magát. Ide-oda csatangolt a háromesztendős, csillogó szemű fiával. Egyesületek, meg papok - a gyermek sorsán aggódva - igyekeztek őt megtéríteni, de O’Hara odébb állt, míg egyszer egy asszonyra bukkant, aki ópiumot szívott, ő is eltanulta azt, és bele is halt, ahogy az elszegényedett fehérek Indiában. Halálakor három irat volt a vagyona: egyiket “ne varietur”-jának nevezte - az iraton ezek a szavak állottak az aláírása alatt -, a másik az elbocsátólevele; a harmadik pedig Kim születési bizonyítványa volt.

Ezek a papírok - mondogatta az ópiumgőz mámoros óráiban - a kis Kimball-ból embert faraghatnak. Meghagyta, hogy Kimnek sosem szabad megválni tőlük, mert bűbájosság lakozik bennük. Egy napon majd minden jóra fordul, Kim büszke és boldog lesz - szörnyen büszke és boldog - szépsége és ősereje miatt. Maga az ezredes, a világ legszebb ezredének élén lovagolva fogja Kimet szolgálni, a kis Kimet, kinek jobb sorban kell élnie, mint apjának. Vörös bika istenség kilencszáz valódi ördöge szolgálja Kimet, ha el nem feledi O’Hará-t, a szegény O’Hará-t, aki csoportvezető volt a vasútnál. Ilyenkor keserves sírásra fakadt a verandán álló, kákából font törött széken. Így történt, hogy halála után az asszony a papírokat egy bőr amulett-tartóba varrta, és Kim nyakába akasztotta.

- És egy napon - emlékezett O’Hara jóslataira -, majd egy nagy Vörös bika jön érted és egy ezredes délceg lovon ülve, igen, és - angolra fordította a beszédét -, kilencszáz ördög!

- Ó - szólt Kim -, nem felejtem el. Egy Vörös bika meg egy ezredes jönnek, de az apám azt mondta, előbb két férfi jön ezt előkészíteni. És még azt is mondta az apám, hogy mindig így szokott az lenni, amikor varázslat történik.

Kimnek megvolt a véleménye a bűbájosságról; amit eddig hallott róla, abban nem bízott. Mikor kamasszá cseperedett, megtanulta elkerülni a hittérítőket és a komoly külsejű embereket, akik megkérdezték, hogy kicsoda és mit csinál. Mert Kim semmiben sem vitte valami sokra. Igaz, hogy ismerte a fallal kerített Lahore városát, a Delhi-kaputól egészen a legkülsőbb sáncárokig. Egy gyékényen árult olyan emberekkel, kik különösebb életet éltek, mint amilyenről Harun al Rasid álmodott, így az ő élete is olyan regényes lett, mint az Ezeregy éjszaka meséi, de a hittérítők, meg a jótékony egyesületek titkárai nem látták be ennek fenséges szépségeit. A városon végig az Egészvilág-kis-barátjának hívták, mivel kicsiny és fürge volt, elegáns ifjak részére igen gyakran éjjeli megbízatásokat végzett a népes háztetőkön. Persze, ármány volt a dologban, jól tudta, hiszen minden rosszat ismert, amióta csak beszélni tudott, de ezt a játékot önmagáért szerette. Szeretett lopva bujkálni a sötét árkokon és utcákon, felkapaszkodni ereszcsatornákon, mindent látni és hallani és hanyatt-homlok futkosni tetőről-tetőre a sötétség titokzatos leple alatt. Voltak aztán szent férfiak, deres fejű fakírok, akikkel egészen bizalmas volt; üdvözölte őket, mikor visszatértek a koldulásból és falatozott az ételükből, ha senki sem látta. Az asszony, aki gondját viselte, könnyes szemmel erősködött, hogy Kimnek európai ruhát kellene viselnie, nadrágot, inget, kalapot. Kim úgy találta, könnyebb hindu ruhába bújni, mikor különféle dolgokat végez. Az egyik előkelő fiatalember - az, akit a földrengéskor holtan találtak a kút fenekén - egyszer egy teljes hindu öltözetet adott neki, egy szegény sorsú utcai fiú ruháját. Kim egy titkos helyre rejtette, néhány gerenda alá Nila Ram szérűjén, túl a pandzsábi főtörvényszék épületén, hol az illatos deodar szálfák száradnak. Ha dolga akadt, vagy vigalom járta valahol, felöltötte ruháját és virradatkor tért vissza a verandára, holtra fáradtan. Néha volt mit enni a háznál, de gyakrabban nem. Így ismét elment hazulról, hogy bennszülött barátainál falatozzék.

Miközben sarkával az ágyún dobolt, fölnézett - a csöpp Chota Lallal és Abdullahhal, a cukorkaárus fiával játszott -, hogy egy-egy sértő megjegyzést mondjon a bennszülött rendőrnek, ki a múzeum előtt hosszú sor cipőt őrzött. A hatalmas pandzsábi türelmesen vigyorgott; régóta ismerte Kimet. Ismerte a vízhordó is, ki kecskebőr tömlőjéből éppen vizet locsolgatott a száraz útra. Ismerte Jawahir Singh is, a múzeum ácsa, ki éppen új csomagoló ládákon dolgozott. Ismerte a közelben mindenki, kivéve a vidéki parasztokat, kik a Csodaházba igyekeztek, hogy megbámulják a dolgokat, amiket az emberek ebben az országban és másutt készítettek.

A múzeum az indiai művészetet és kézműipart karolta fel, és a tudni vágyók felvilágosításért a gondnokhoz fordulhattak.

- Engedj, hadd menjek föl! - kiáltott Abdullah fölfelé mászva Zam-Zammah kerekein.

- Az apád pástétomsütő volt! Az anyád vajat lopott! - énekelte Kim. - Zam-Zammah-t valamennyi muzulmán már rég cserbenhagyta!

- Engedj föl engem! - visított a csöpp Chota Lal arannyal hímzett sipkájában. (Az apjának volt vagy félmillió font vagyona, de India az egyetlen demokrata állam a világon.)

- A hinduk is cserbenhagyták Zam-Zammah-t! A muzulmánok űzték el őket! Az apád pástétomsütő volt...

Elhallgatott, mert a lármás Motee Bazár felől egy csoszogó férfi fordult be. Kim, aki azt hitte, hogy minden kasztot ismer, sohasem látott hasonlót. Majdnem hat láb magas volt, lótakarószerű piszkos színű ruhát viselt, és semmiféle jel nem emlékeztette Kimet valamilyen ismert foglalkozásra, vagy mesterségre. Övén hosszú, áttört művű vas tolltartó csüngött és egy fa olvasó, Szent emberek hordanak ilyeneket. Fején valami óriási kucsmaféle. Az arca sárga volt és ráncos, mint Fook Singhé, a bazárbeli kínai cipészé. A sarkon megállt és pislogott.

- Ki ez? - kérdezte Kim a társait.

- Talán egy férfi - felelte Abdullah, szájába dugott ujjal bámulva.

- Kétségtelen - szólt Kim -, de nem olyan indiai, amilyent én valaha láttam.

- Talán pap - szólt Chota Lal az olvasót fürkészve. - Nini a Csodaházba megy!

- Ejnye, ejnye! - szólt a rendőr fejcsóválva -, nem értem a fecsegésteket. (A rendőr pandzsábi nyelven beszélt.) Mit mond a Világ Barátja?

- Küldjétek ide - szólt Kim az ágyúról, és mezítelen lábát lóbálta. - Ez egy idegen, te meg bivaly vagy!

Az ember gyámoltalanul megfordult és a fiúk felé cammogott. Öreg volt, gyapjúszövet kaftánjából most is áradt a hegyszorosok különös bűze.

- Jaj, gyerekek, mi az a nagy ház? - szólt urdu tájszólással.

- Ez Ajaib Gher!

Kim megszólítás nélkül válaszolt. Nem tudta eltalálni, miféle szerzet.

- Ó, a Csodaház!

- Be lehet menni?

- A kapu fölé van írva. Mindenki bemehet.

- Belépődíj nélkül?

- Én ki-bejárok. Pedig nem vagyok bankár! - nevetett Kim.

- Én sajnos, öreg vagyok. Nem tudtam...

Olvasóját szemezgette, félig a múzeum felé fordult.

- Milyen kaszthoz tartozol? Hol a hazád? Messziről jöttél? - kérdezte Kim.

- Kulu falu felől jöttem, Kailaszon (a Himalája egyik csúcsa) túlról. A hegyekből, hol - sóhajtott - üdítő a levegő és a víz.

- Aha! Egy khitai (kínai) - szólt Abdullah büszkén. (Fook Singh egyszer kikergette boltjából, amiért a csizmák fölött álló állványra köpött.)

- Egy pahari (hegylakó) - szólt a csöpp Chota Lal.

- Az, az fiam, hegylakó, olyan hegyekből, miket te sohasem fogsz látni. Hallottál Tibetről? Nem vagyok kínai, hanem tibeti, ha már tudni akarod. Láma, vagy ahogyan te nevezed: guru (szerzetes).

- Egy guru Tibetből - szólt Kim. - Ilyen embert sohasem láttam. Hát Tibetben is vannak hinduk?

- Mi a középút követői vagyunk, békességben élünk kolostorainkban. Felkerekedtem, hogy mielőtt meghalok, megnézzem a Négy Szent Helyet.

- Ettél már valamit?

Az öreg kotorászni kezdett a kebelében és kihúzott egy ütött-kopott, fa koldustányért. A fiúk bólintottak. Minden pap, akit ismertek, koldult.

- Még nem vagyok éhes. - Úgy forgatta a fejét, mint egy öreg teknősbéka a napon. - Igaz, hogy sok kép van a Lahorei Csodaházban?

Az utolsó szavakat megismételte, mint aki nagyon szeretne választ kapni.

- Ez igaz - szólt Abdullah. - Tele van pogány bálványokkal. Te is bálványimádó vagy?

- Hagyj békét neki! - szólt Kim. - Nincs benne semmiféle bálvány, csak a fehér sahib. Gyere velem megmutatom.

- Idegen papok fiúkat esznek - súgta Chota Lal.

- És ez idegen, és még bálványimádó is - szólt a mohamedán Abdullah.

Kim kacagott.

- Te zöldfülű, fuss az anyádért, hogy a hajad meg ne görbüljön! Gyerünk.

Kim belépett a kapun; az öreg követte, és álmélkodva torpant meg. Az előcsarnokban greco-buddhista szobrászok nagy szobrai álltak, elfeledett munkások alkotásai, kiknek érző és ügyes kezük volt a titokzatos módon átörökölt görög művészet iránt. Száz meg száz darab: domborművek, szobrok és márvány lapok töredékei, figurákkal telezsúfolva. Egykor az ország északi részében buddhista imaházak téglafalait födték; és most, miután kiásták és megcédulázták őket, a múzeum büszkeségei. A láma bámulva fordult hol ide, hol oda. Végül elragadtatással akadt meg tekintete egy nagy reliefen, mely Buddha megdicsőülését ábrázolta. A Mester hatalmas lótuszvirágon ült. Körülötte hódoló királyok, vének és ősidők buddhái. Alatta lótuszfödte víz, halakkal és vízimadarakkal. Két lepkeszárnyú tündér koszorúzta fejét; fölöttük két boddhisatva, díszes ernyőt tartott.

- Az Úr! Az Úr! Ez Sakya Muni maga! - A lámának megcsuklott a hangja, és csöndesen mormolt. - És Ő itt van! A legfönségesebb Törvény is itt van. Zarándok utam jól kezdődik! És mily remek munka! Mily remek munka!

- Ott a sahib! - szólt Kim, félresurranva a műtárgyak és kézműáruk szárnyának szekrényei közé. Egy fehérszakállú angol nézte a lámát, ki méltóságteljesen feléje fordult, köszöntötte, és némi keresgélés után előszedte jegyzőkönyvecskéjét és egy papírszeletet.

- Igen ez a nevem - szólt az angol mosolyogva a kezdetleges nyomtatványon.

- Egyik társamtól kaptam, ki a szent helyekre zarándokolt, és most a Lung Cho-kolostor főnöke -, dadogta a láma. - Beszélt ezekről a dolgokról -; sovány kezével reszketve mutatott körül.

- Üdvözlégy hát, ó tibeti láma! Itt vannak a képek és itt vagyok magam, ha ismereteidben gyarapodni óhajtasz. - A láma arcába tekintett. - Jöjj a szobámba!

A láma reszketett az izgalomtól.

Az iroda csak egy kis hálófülke volt, amit a szobrokkal megrakott karzattól különítettek el. Kim lefeküdt, fülét a hőségtől repedezett cédrusfa ajtó résére illesztette, és elnyújtózott, hogy füleljen.

A beszélgetés javarészéhez semmit sem értett. A láma, eleinte tétovázva, a saját kolostoráról beszélt, mely négyhónapi járóföldre, a Színes Sziklákkal szemben fekszik. A gondnok egy nagy könyvet hozott elő, tele fényképekkel. Megmutatta neki azt a magas sziklára épült helyet, ahonnan be lehetett látni a sokszínű földrétegbe hasító óriási völgyet.

- Igen, ez az! - A láma feltette szarufoglalatú kínai szemüvegét. - Itt a kiskapu, amin télire behordják a fát... És te... az angolok tudnak ezekről a dolgokról? A Lung Cho-kolostor mostani főnöke mondta nekem, de nem hittem. Az Úr, a Felséges - itt is tiszteletben részesül? Ismerik az életét?

- Jöjj, és lásd, ha megpihentél.

A láma a gondnokkal az oldalán kicsoszogott a főcsarnokba, és áhítatos tisztelettel, a hozzáértő ösztönszerű megbecsülésével ment át a gyűjteményen.

A gyönyörű történet egyik jelenetét a másik után ismerte föl az elmosódott köveken. Mint a gyermek, úgy örült meg minden új leletnek.

Itt volt a hitbuzgó Asita, a keresztény Símeon mása, ki a Szent gyermeket az ölében tartja; részletek Devadatta (Buddha unokatestvére a mondában; mint Júdás a keresztény mitológiában szerepel) testvér legendájából. Itt volt a megszégyenült, gonosz asszony, ki a Mestert tisztátalansággal vádolta; a Tanítás a vadaskertben, a Csodatétel, ami megzavarta a tűzimádókat; Boddhiszava fejedelmi öltözékben; a csodás Születés; a halál Kusinangarában, hol a gyenge tanítvány elalélt; emellett számtalan részlete a Bo-fa (ahol Buddha ült és meditált) alatti elmélkedéseknek; és az Alamizsnatányér imádata mindenfelé. Néhány perc múltán a gondnok látta, hogy vendége nem puszta olvasót morzsoló koldus, hanem tudós. Töviről-hegyére mindent újra megnéztek, a láma burnótot szippantott, megtörölte szemüvegét, majd szörnyű gyorsasággal alig érthető urdu és tibeti szavakat kezdett hadarni. Hallott a kínai zarándokok, Fo-Hián és Huen-Csang utazásairól és szerette volna tudni, hogy a feljegyzéseiket lefordították-e. Elállt a szava, mikor Beal és Stanislas Julien könyveit tehetetlenül forgatta.

- Itt van minden! Elzárt kincs! - szólt.

Lecsillapodott, hogy áhítattal hallgasson meg hevenyészve urdu nyelvre fordított szövegtöredékeket. Most hallott először európai tudósok fáradozásairól, kik sok száz más forrás segítségével megállapították a Tripitakam, a buddhizmus szent könyvének szövegét. Aztán egy hatalmas térképet látott, sárga vonalakkal megjelölve. Barna ujja pontról-pontra követte a ceruzát. Itt volt Kapilavastu, itt a Közép-Királyság, itt Mahabodi; és itt volt Kusinagara is, ahol Buddha meghalt. Az öreg egy ideig némán, szótlanul hajolt a könyvek fölé és a gondnok új pipára gyújtott.

Kim elszunnyadt. Mikor felébredt, már többet értett a még mindig pergő beszédből.

- Így történt, ó Bölcsesség Forrása, elhatároztam, hogy meglátogatom a Szent Helyeket - hol az Ő lába járt! - A láma suttogva folytatta: - És én egyedül jöttem ide. Öt, hét, tizennyolc, negyven éven át gondolkoztam azon, hogy a Régi Törvényt nem jól magyarázták, mert te is tudod, hogy elburjánzott rajta az Ördöngösség, bűbájosság és bálványimádás. Hiszen még ez a gyermek is, ott kint úgy mondta éppen most.

- Ez a sorsa minden hitnek...

- Tudósaitok ezekben a könyvekben a Szent minden vándorlását nyomon követték; de vannak dolgok, miket nem kutattak föl. Én semmit, de semmit nem tudok, de a Nyílt és Széles úton készülök szabadulni a dolgok forgó Kerekétől. - S könnyű diadalérzettel mosolygott. - Azzal, hogy a Szent Helyekre zarándokolok, érdemet szerzek. De egyéb is van. Mikor a mi Urunk ifjan feleséget keresett magának, az apja udvaroncai azt mondották, hogy igen gyönge még házasságra. Ezt tudod?

A gondnok bólintott és kíváncsian várta, mi következik.

- Így a háromszoros erőpróbának vetették alá. Mikor az íjjal kísérletezett, a mi Urunk eltörte az íjat, amit kezébe adtak, és olyan íjat kért, amit senki sem tud felajzani. Ezt is tudod?

- Írva vagyon. Olvastam.

- És minden célt elhagyva, a nyíl messze, igen messze röpült a szem elől. Végül leesett, és ahol földet ért, ott forrás fakadt, mely nyomban folyóvá duzzadt és Urunk jósága és a földön szerzett érdemei folytán olyan erejű lett, hogy aki csak megfürdik benne, az a bűnnek minden szennyétől megtisztul.

- Így szól az írás - mondta a gondnok szomorúan.

A láma mélyen sóhajtott:

- Hol van a folyó, Bölcsesség Forrása, hol esett le a nyíl?!

- Nem tudom, testvérem, nem tudom - szólt a gondnok.

- Nem, ha el akarod feledni! Ez az egyetlen, amit nem árultál el nekem. Hiszen neked tudnod kell! Lásd, én öregember vagyok. Lábadhoz hajtott fejjel kérlek, ó Forrása a Bölcsességnek. Mi tudjuk, hogy az íjat felajzotta; tudjuk, hogy a nyíl leesett, és tudjuk, hogy a forrás kibuggyant! Hol van hát a Folyó? Álmomban megparancsoltatott nekem, hogy keressem meg. Ezért jöttem. Itt vagyok. De hol a Folyó?

- Hát azt hiszed, ha tudnám, nem hirdetném?!

- Az ember megszabadulhatna a Dolgok Kerekétől - folytatta a láma feleletre sem ügyelve. - A Nyíl folyója! Gondolkodjál! Valamely kis patak, meglehet, kiszáradt a pusztában... De Ő, a Szentség, csak nem csal meg egy öregembert?!

- Nem tudom, nem tudom...

A láma ezerráncú arcát egészen közel tolta az angoléhoz.

- Látom, te sem tudod! Nem élsz a Törvény szerint. A dolog rejtve van előtted.

- Rejtve van bizony, rejtve.

- Te is, én is, meg vagyunk kötve, testvérem. De én - felemelkedett, miközben végigsimította a lágy, vastag szőnyeget -, felszabadítom magamat. Jöjj te is! Először Benareszbe, hova máshová? Itt találkozni fogok egy igaz hívővel; ő is örök vándor. Tőle talán megtudok valamit. Meglehet, velem Buddha Gaya-ba is. Innen északra és nyugatra Kapilavastuba. Ott fogom a Folyót keresni. De útközben mindenütt keresek. Mert ismeretlen a hely, ahol a nyíl leesett.

- Hogyan utazol? Mert Delhi jó messze van, és Benaresz még messzebb.

- Gyalog és vonaton. Miután kiértem a hegyekből, Pathankottól idáig vonaton jöttem. Gyorsan jár. Eleinte ámulva néztem a magas póznákat a vasút mentén, amint a drótot felkapkodták - mutatta, hogy a vonat mellett elrohanó távíróoszlopok, mint lejtenek föl-le. - De később meguntam, és szokásom szerint inkább gyalogoltam.

- Ismered az utat? - kérdezte a gondnok.

- Azt csak kérdezni kell és fizetni érte, és az embert bárhová elvezetik. Ezt biztos forrásból tudom - szólt büszkén.

- Mikor indulsz? - A gondnok mosolygott az ókori ájtatosság és a modern haladás keverékén, ami ma Indiát jellemzi.

- Mihelyt lehet. Sorrendben felkeresem a Szent helyeket, míg a Folyóhoz nem érek. Menetrendem is van a dél felé induló vonatokról.

- És mivel táplálkozol?

- Magammal hoztam a Mester koldustányérját. Úgy megyek, mint Ő ment! Megválok a kolostor kényelmétől.

A fejével büszkén bólintott.

- Legyen úgy - szólt a gondnok mosolyogva. - Most engedj nekem is érdemet szereznem. Mi ketten szaktársak vagyunk. Itt van egy fehér, angol papirosból készült könyv és két-három hegyezett ceruza, vastag, vékony, mind jól ír. És add ide a szemüvegedet.

A gondnok a szemére tette. Összevissza volt karcolva, de majdnem ugyanolyan erős volt, mint az övé, amit a láma kezébe adott:

- Próbáld meg ezt.

- Könnyű, mint a toll. Valóságos toll az arcomon! - Az öregember gyönyörködve forgatta fejét. - Alig érzem. És mily tisztán látok!

- Kristályüvegből való és sohasem karcolódik. Bár a folyóhoz segítene! Neked adom!

- Elfogadom; a ceruzát és a fehér könyvet is, mint a barátság jelét pap és pap között! Most pedig - leoldotta övéről a vastolltartót és a gondnok asztalára helyezte -, fogadd ezt, emlékül adom! A tolltartóm. Igen régi, talán öregebb, mint én.

Régi kínai minta volt rajta, és olyan vasból készült, amilyent ma nem olvasztanak. A gondnokban egy pillanat alatt felébredt a gyűjtőszenvedély. A lámát nem lehetett rábeszélni az ajándék visszavételére.

- Ha majd visszatérek, miután megtaláltam a Folyót, egy írott képet hozok neked a Padma Santhoráról: aminőt a kolostorban szoktam selyemre rajzolni. Igen. És az Élet Kerekét.

A gondnok szerette volna visszatartani; (kevesen vannak a világon, akik még ismerik a buddhista ecsettollrajzok titkát); de a láma magasra tartott fejjel kifelé lépdelt; és miután egy pillanatra ájtatosan megállt Buddhiszatva nagy szobra alatt, kisurrant a kapun.

Kim árnyékként követte. Nagyon fölizgatta az, amit hallott. Elhatározta, hogy tovább fog vizsgálódni; egészen úgy, mintha Lahore városában egy új épületet vagy egy különös ünnepséget tanulmányozott volna. A láma talány volt számára és elhatározta, hogy megfejti.

A láma megállt a Zam-Zammahnál és körülnézett, megpillantotta Kimet. Zarándokútjának inspirációja elhagyta egy időre; öregnek, elhagyatottnak és tehetetlennek érezte magát.

- Az alá az ágyú alá ne üljön - szólt rá a rendőr gőgösen.

- Huj, de nagyra vagy! - vágott vissza Kim a láma védelmére kelve. - Csak ülj az ágyú alá, ha tetszik. Hát te mikor loptad el a tejesasszony papucsát, Dunoo?

Ez teljesen alaptalan vád volt, amit a pillanat sugallt, de elnémította Dunoot, mert tudta, hogy Kim éles hangja rajokban csődítené össze a bazárbeli gonosz fickókat, ha úgy adódna.

- Kit imádtál ott benn? - kérdezte Kim nyájasan letelepedve a láma mellett az árnyékban.

- Senkit, gyermek. Csak a Nagy Törvénynek hajtottam fejet.

Kim fölindulás nélkül vette tudomásul az új Istent. Már ismert néhány tucatot.

- És mit csinálsz most?

- Koldulok. Most jut eszembe, hogy már régen nem ettem, nem ittam. Hogyan szokás ebben a városban koldulni: csöndesen, ahogy nálunk Tibetben, vagy hangosan?

- Akik csöndben koldulnak, csöndben halnak éhen - szólt Kim egy közmondást idézve.

A láma megpróbált felállni, de visszahanyatlott. Tanítványáért sóhajtott, ki messze Kuluban meghalt. Kim oldalra hajtott fejjel, érdeklődve figyelte.

- Add ide a tányért! Én ismerem a város lakóit - valamennyit, akik adakozók. Add ide, telve hozom vissza.

Egyszerűen, akár egy gyermek, adta át az öregember a tányért.

- Te csak pihenj. Én ismerem a népet.

Egy kundsrinak, egy alacsony osztálybeli zöldségárusnak a boltjába sietett. A némber régóta ismerte Kimet.

- Ó, hát már jógi lett belőled ezzel a koldustányérral? - kiáltotta.

- Dehogy - szólt Kim büszkén. - Egy új pap van a városban, amilyent még sohasem láttam.

- Öreg pap, fiatal tigris - szólt a némber mérgesen. - Torkig vagyok az új papokkal! Úgy rávetik magukat az áruinkra, mint a legyek. Hát a fiam apja jótékonyság kútja, hogy mindenkinek adjon, aki kér?

- Nem - szólt Kim. - A te urad inkább jagi (rosszindulatú), mint jógi. De az a pap új. A sahib a Csodaházban úgy beszélt vele, mint testvérrel. Ó anyám, rakd meg ezt a tányért!

- Ezt a tányért!? Ezt az öblös kosarat! Olyan kedves vagy, mint az itteni szent bika. Egyik kosár hagyma javát már elvitte ma reggel; és most a te tányérodat is meg kellene töltenem! Itt jön a bika már megint!

A kerület óriási, egérszürke brahmin bikája a tarka tömegen keresztülfurakodva csinált utat magának. Egy lopott paradicsomfüge lógott ki a szájából. Egyenesen a boltnak tartott. Jól tudta, hogy mint szent állat milyen kiváltságban részesül. Lehajtotta fejét, végig szuszogott a kosarak során, mielőtt választott. Kim kemény, apró sarka felperdült és nyirkos kék orrán találta el. A bika méltatlankodva prüszkölt és ellépdelt, miközben púpja megvonaglott dühében.

- Látod, többet megmentettem, mint ami háromszor a tányérba fér. No most, anyám, egy kis rizst és kevés száraz halat rá, meg főzeléket.

Morgás hallatszott a bolt hátulsó részéből, ahol egy ember heverészett.

- Elhajtotta a bikát - szólt az asszony halkan. - Üdvös dolog alamizsnát adni...

Elvette a tányért és párolgó rizzsel tele adta vissza.

- De az én jógim nem tehén - szólt Kim komolyan, a rizskupac tetején lyukat vájva ujjával. - Egy kis fűszeres vagdalék, egy kis sütemény, meg kevéske befőtt, azt hiszem, az ínyére volna.

- Akkora az a lyuk, mint a fejed - szólt az asszony bosszankodva.

De azért mégis megtöltötte párolgó főzelékkel, egy száraz lepényt csapott a tetejébe, majd egy darabka tiszta vajat és savanyú tamarind befőttet mellé. Kim gyönyörködve nézte a zsákmányt.

- Pompás! Ha én a bazárban leszek, a bika nem fog ebbe a boltba jönni. Szemtelen koldus.

- És te? - nevetett az asszony. - Beszélj tisztelettel a bikáról. Nem mondtad nekem, hogy egyszer egy vörös bika fog érted jönni, hogy segítsen neked? Most pedig vidd vigyázva, és kérd a szent ember áldását rám. Talán a lányom fájós szemére is tud valami orvosságot. Azt is kérdezd meg tőle, kis Barátja a Világnak!

De Kim már tovalejtett, félrelökve kóbor kutyákat és éhes ismerősöket.

- Így koldulunk mi, akik tudjuk a módját - szólt büszkén a lámához, aki nagyot nézett a tányér tartalmán.

- Egyél csak, én is veled tartok. Ohé, bhistie! - kiáltotta a vízhordónak, ki a Múzeum előtt a virágokat öntözte. - Vizet! Emberek vagyunk, szomjazunk.

- Emberek! - nevetett a bhistie. - Egy tömlővel elég egy ilyen párocskának? Igyatok, az Irgalmas nevében.

Vékony sugarat bocsátott Kim tenyerébe, ki bennszülött szokás szerint ivott; de a lámának poharat kellett elővennie a keblét takaró rengeteg ruhafodrokból és illően innia.

- Pardesi (idegen) - magyarázta Kim, mikor az öregember ismeretlen nyelven valami áldást mondott.

Nagy megelégedéssel falatoztak együtt, míg kiürítették a koldustányért. Azután a láma szippantott egyet hatalmas faszelencéjéből. Egy ideig az olvasóját morzsolgatta, végül az öregkor könnyű álmába szenderült, mialatt megnőtt Zam-Zammah árnyéka.

Kim átténfergett a legközelebbi dohányosboltba, egy meglehetősen eleven, fiatal mohamedán asszonyhoz, hogy szivart kolduljon magának, amilyent a pandzsábi az egyetem diákjainak szokott eladni, akik az angol vámhivatalnak dolgoznak. Ezután rágyújtott, térdére fektette állát és elgondolkodott az ágyú hasa alatt. Elmélkedésének az lett a vége, hogy egyszerre csak fölkerekedett és elosont Nila Ram szérűje felé.

A láma csak akkor ébredt fel, amikor a városban az esti élet kezdődött; a lámpákat meggyújtották és a fehér ruhás hivatalnokok és alkalmazottak hazatértek a hivatalból. Kábultan tekintett szanaszét, senki sem nézett rá, csak egy hindu suhanc, piszkos turbánnal a fején. Hirtelen térdére hajtotta fejét és sírva fakadt.

- Mi lelt? - szólította meg az előtte álló fiú. - Kiraboltak?

- Az új tanítványom eltávozott tőlem és nem tudom, merre van.

- Ki volt a tanítványod?

- Egy fiú volt. Annak helyére jött, aki meghalt; azért az érdememért, amit akkor szereztem, mikor odabenn a törvény előtt meghajoltam. - A Múzeum felé bólintott. - Hozzám jött, hogy megmutassa az utat, amit elvesztettem. Elvezetett a Csodaházba és beszédével fölbátorított, hogy a képek őrzőjével beszéljek, ami fölvidított és megerősített. És mikor elgyöngített az éhség, koldult számomra, mint tanítvány a tanítójának. Hirtelen jött, hirtelen tűnt el. Azt gondoltam, hogy Benareszbe menet, megtanítom az örök Törvényre.

Kim elbámult ezen, mert hallotta a múzeumi beszélgetést és tudta, hogy az öreg igazat mond, amit egy bennszülött ritkán tesz egy idegennel.

- De most látom, hogy küldetésének célja volt. Ebből tudom, hogy megtalálom azt a folyót, melyet keresek.

- A Nyíl folyót? - kérdezte Kim büszke mosollyal.

- Hát ez egy másik küldetés volna? - kiáltott a láma. - Senkinek sem szóltam róla, mit keresek, kivéve a papnak, aki a képeket őrizte. Ki vagy te?

- A te tanítványod - szólt Kim egyszerűen, a sarkára ülve. - Világéletemben nem láttam olyan embert, mint te. Veled megyek Benareszbe! Azt gondolom, egy olyan öreg, aki este igazat mond az útjába vetődőnek, rászorul egy tanítványra.

- De a folyó, a Nyíl folyó?

- Hallottam, mikor a sahibbal beszéltél. Az ajtónál füleltem.

A láma sóhajtott.

- Azt hittem, az Ég küldött vezetőmül. Ilyesmi megtörténik néha, de nem vagyok rá érdemes. Hát te sem ismered a folyót?

- Nem én! - nevetett Kim zavartan. - Én... én egy bikát keresek. Zöld mezőn, egy vörös bikát, mely segíteni fog rajtam.

Mint afféle gyermek, mihelyt valakinek valami terve volt, Kim is előállott eggyel. Mint ábrándos fiú, húsz percig is elgondolkodott néha az apja jóslatán.

- Isten tudja, de így mondta az apám. Hallottam, mit mondtál a Csodaházban azokról az új, ismeretlen helyekről a Hegyekben. Ha valaki, aki ennyire öreg és ennyire hozzászokott az igazmondáshoz, érdemesnek tartja holmi folyó felfedezésére indulni, azt hittem, nekem is utaznom kell. Ha a sorsunk azt akarja, hogy ezeket a dolgokat megtaláljuk, meg is fogjuk találni. Te a folyódat, én a bikámat meg a többit, amit elfelejtettem.

- Én a Keréktől szeretnék megszabadulni - szólt a láma.

- Az mindegy. Talán még király lesz belőlem - szólt Kim, úgy látszik mindenre készen.

- Útközben más és jobb vágyakat fogok benned felkelteni - felelt a láma a felsőbbség hangján. - Menjünk Benareszbe.

- Éjjel nem. Tolvajok járnak. Várj holnapig.

- Nincs hol megpihennem. - Az öreg a kolostor rendjéhez szokott, és noha a földön hált, amint a Törvény meghagyta, mégis inkább illendőbb helyet akart keresni.

- A Kashmir karavánszállóban jó helyet kapunk - szólt Kim, nevetve az öreg zavarán. - Van ott egy jó barátom. Gyere!

A fülledt és zsúfolt bazárokban lobogó világosság áradt szét, amint átfurakodtak az Észak-India valamennyi népéből összeverődött tömegen. A láma úgy szédelgett, mintha álomban járna. Először látott nagy, ipari várost. A zsúfolt utak, a kocsik, szüntelenül nyikorgó fékjeikkel, megrémítették. Sok taszigálás és láb megtiportatás után megérkeztek a karavánszálló kapujához, a nagy térre, a vasúti állomással szemben, melyet íves, oszlopos tornácok szegélyeznek, hol a teve- és lókaravánok ütnek tanyát, mikor visszatérnek Közép-Ázsiából. Volt itt mindenféle északi nép. Kipányvázott pónikat és térdelő tevéket őriztek, föl- és leraktak bálákat, batyukat, vizet merítettek vacsorához a nyikorgó kutaknál, füvet szórtak az ijedős, vad tekintetű mének elé, ütlegelték a mogorva karavánkutyákat, kifizettek tevehajcsárokat, új béreseket fogadtak, veszekedtek, alkudoztak a zsúfolt téren.

Kim megvédte a lámát az ingerült emberek és nyugtalan állatok között, és végigoldalgott a hosszú tornácokon egészen a vasúti állomásig. Mahbub Ali lócsiszár szállására.

Kimnek rövid életében sok dolga akadt már Mahbub Alival - különösen a tizedik évétől a tizenharmadikig -; és a nagy, termetes afgán, aki léppel skarlátvörösre festette szakállát (mert nem akarta ősz hajszálait mutogatni), tudta, hogy a fiú szolgálatai mennyit érnek. Néha meghagyta Kimnek, hogy valakit megfigyeljen, kinek semmi köze sem volt ugyan a lócsiszársághoz; hogy egész nap legyen a sarkában és jelentse, kivel beszélt. Este Kim elmondta a tapasztaltakat és Mahbub szótlanul moccanás nélkül hallgatta. Kim tudta, hogy ármány lappang a dologban; a lényeges az volt, hogy Kim ne szóljon róla senkinek, Mahbubot kivéve, aki pompás lakomákkal vendégelte meg. Egyszer pedig nyolc anna-t kapott tőle.

- Itt vagyunk - szólt Kim egy nyugtalan teve orrára koppantva. - Hé, Mahbub Ali!

Megállt egy sötét ív alatt és Kim a megrettent láma mögé vonult.

A lócsiszár széles, hímzett bokharai övét megeresztve, néhány selyemszőnyeg-nyeregzsákon hevert és lustán szívta óriási ezüstpipáját. A kiáltásra kissé elfordította fejét és csak a magas, szótalan alakot látván maga előtt, csöndes vigyorgás tört föl széles melléből.

- Allah! Egy láma! Vörös láma! Lahore messze van a hágókhoz. Mit keresel itt?

A láma gépiesen nyújtotta a koldustányért.

- Isten átka valamennyi hitetlenen! - szólt Mahbub. - Egy tetves tibetinek nem adok; de kérj a lóhajcsáraimtól, amott a tevék mögött! Azoknak tán ér valamit az áldásod. Hé, lovászok! Itt egy honfitársatok! Kérdjétek, éhes-e?

Egy borotvált, alázatos balti, ki a lovakat hajtotta, lezüllött buddhista volt, hízelkedve kérte a papot vastag torokhangján, hogy üljön le a lovászokhoz, a tűz mellé.

- Menj - szólt Kim gyöngéden tolva a lámát maga előtt.

- Menj - szólt Mahbub Ali, visszatérve pipájához. - Szaladj te is, kis hindu. Isten átka minden hitetlenen! Koldulj a legényeimtől, akik a te hiteden vannak.

- Maharadzsa! - siránkozott Kim a hindu megszólítást használva és roppant mulatva a helyzeten. - Az apám meghalt, az anyám is meghalt, a gyomrom üres...

- Mondom, koldulj az embereimtől! Van köztük hindu is.

- Jaj, Mahbub Ali, hát hindu vagyok én? - szólt Kim angolul.

A kereskedő nem mutatta meglepetését. Bozontos szemöldöke alól nézegette Kimet.

- Mi az, Világ Kicsi Barátja, mit akarsz?

- Semmit. Most a szent férfiú tanítványa vagyok. Együtt megyünk zarándokútra - Benareszbe, azt mondja. Ő bolond, én meg meguntam Lahore városát. Új eget, új vizet akarok látni.

- De kinek dolgozol? Miért jössz hozzám? - Hangja érdes és gyanakvó volt.

- Ki máshoz menjek? Nincs pénzem. Nem jó pénz nélkül járni. Sok lovat fogsz eladni a tiszteknek. Gyönyörű lovak ezek, láttam őket. Adj egy rúpiát, Mahbub Ali és ha majd gazdag leszek, kötelezvényt adok és megfizetem.

- Hm - szólt Ali gyorsan gondolkodva. - Ezelőtt sohasem hazudtál nekem. Hívd ide a lámát, te meg állj hátra, a sötétbe.

- Ó, a mondókánk megegyezik - nevetett Kim.

- Benareszbe megyünk - szólt a láma, mihelyt megértette, hogy Mahbub Ali mit kérdez tőle. - A fiú meg én. Én egy folyót keresek.

- Meglehet. Hát a fiú?

- Ő a tanítványom. Azt hiszem, az Ég küldte, hogy a folyóhoz elvezessen. Egy ágyú alatt pihentem, mikor hirtelen megjelent. Ahogy megesett ez a boldogokkal is, akiknek az Ég vezetőt küldött. De emlékszem, azt mondta, ebbe a világba való hindu.

- És hogy hívják?

- Azt nem kérdeztem. Hiszen a tanítványom.

- Milyen országba, milyen faluba és milyen fajból való? Muzulmán, szikh, hindu, dzsain, alacsony, vagy magas kasztbeli?

- Minek kérdeztem volna? A középúton nincsen sem előkelő, sem szegény. Ha ő a tanítványom, elveheti tőlem valaki? Mert lásd: nélküle nem találhatom meg a folyómat. - Ünnepélyesen bólogatott.

- Senki sem veszi el tőled. Menj, ülj az embereim közé - szólt Mahbub Ali; és a láma elment, megnyugodva az ígéretben.

- Hát nem bolond? - szólt Kim a világosságra lépve. - Miért hazudjak neked, Hadzsi?

Mahbub csöndesen pöfékelt. Azután majdnem súgva folytatta:

- Umballa útba esik, ha valóban Benareszbe mentek.

- Mondom neked, ő nem hazudik, mint mi ketten.

- Ha elvinnél egy üzenetet Umballába, megfizetném. Egy lóról van szó, fehér ménről. Egy tisztnek adtam el, amikor legutóbb visszajöttem a hegyekből. Gyere közelebb! (Mahbub Ali leírta a mént és a tisztet.) Megmondod a tisztnek: A mén származását kiderítettem. Ebből tudni fogja, hogy tőlem jössz. Kérdezni fogja: Mivel bizonyítod? Mire azt feleled: Mahbub Ali ideadta a bizonyítékot.

- És mindezt egy fehér mén kedvéért? - szólt Kim vigyorogva, csillogó szemmel.

- A családfát - a magam módján - most odaadom neked, meg néhány kemény szót is.

Árnyék vonult el Kim mögött, meg egy abrakoló teve.

- Allahra! Hát azt hiszed, te vagy az egyedüli koldus a városban? Anyád meghalt. Apád meghalt. Valamennyi ezt mondja. Jó, jó. - Megfordulva a padlón kotorászott és egy karaj puha, zsíros muzulmán kenyeret dobott a fiúnak. - Menj és feküdj a lovászaim közé ma éjjelre. Holnapra talán valami szolgálattal bízlak meg.

Kim elsompolygott. Fogait a kenyérbe mélyesztette és amint várta, összehajtott selyempapírost talált a viaszos tafotába csavarva, benne három óriási ezüst rupia. Mosolygott. A pénzt meg a papirost bőr amulett-tartójába csúsztatta. A láma, akit gazdagon megvendégeltek Mahbub legényei, már aludt az egyik istálló sarkában. Kim melléje feküdt és nevetett. Tudta, hogy szolgálatot tett Mahbub Alinak. Egy pillanatig sem hitt a fehér mén meséjében.

De Kim nem tudta, hogy Mahbub Ali, akit Pandzsábban a legügyesebb lócsiszárnak, gazdag és vállalkozó szellemű kalmárnak ismertek, kinek karavánjai egészen a Himaláján túl fekvő országokig eljutottak, az indiai Ellenőrző Hivatal egyik titkos könyvében C.25.1. B. jelzéssel szerepelt. És nem tudta azt sem, hogy C.25. évente kétháromszor hevenyészett, de értékes jelentést küldött a Hivatalnak, melyeket R.17. és M.4. állításai is igazoltak. Mindenféle eldugott hegyvidéki fejedelemségekre, nem angol néprajzkutatókra és fegyverkereskedőkre - röviden: arra a nagy mennyiségű információra vonatkoztak ezek a jelentések, ami alapján az indiai kormány dolgozik. Nemrég azonban öt szövetséges király - kik jogtalanul szövetkeztek -, egy barátságos északi hatalomtól arról értesült, hogy országaik területéről hírek szivárogtak ki Brit-Indiába. Így e királyok miniszterelnökei komoly bajba kerültek, és keleti rendszabályokhoz nyúltak. Többek között a hetvenkedő, vörösszakállú lókereskedőt gyanúsították, kinek karavánjai övig érő hóban gázoltak át országaikon. Annyi bizonyos, hogy lesben álltak, mikor útjáról visszatért. Kétszer rá is lőttek. Mahbub emberei három ismeretlen útonállót tartottak a támadóknak, akiket vagy fölbéreltek, vagy saját szakállukra dolgoztak. Ezért Mahbub nem állott meg a nem túl barátságos Peshawar városában. Pihenés nélkül jött Laboréig, ahol - ismerve honfitársait - fontos fejleményekre várt.

Mahbub Ali ruhájába elrejtve egy névtelen, címzetlen jelentést hozott (amit egy órával sem akart tovább magánál hordani, mint szükséges) sarkában öt mikroszkopikus tűszúrással, mely gyalázatosan elárulta az öt szövetséges fejedelmet és a barátságos Északi Hatalmat, (egy peshawari hindu bankárt, meg a belgiumi fegyverkészítő céget, valamint egy jelentékeny, félig független, mohamedán fejedelmet délen). R. 17. jelentése volt ez, amit Mahbub a Dora-szoroson túl szedett fel, és amit R. 17. helyett hozott el, akit rajta kívül álló körülmények nem engedtek megfigyelése helyéről távozni.

A dinamit ártalmatlan, veszélytelen dolog C.25. e jelentéséhez képest. Még egy keleti is, aki tudja az idő értékét, tisztában lehetett vele, hogy minél előbb jut illetékes kézbe, annál jobb. Mahbub nem vágyott különösebben az erőszakos halálra. A határon túl, családjának két-három halálos ellenségével kellett még leszámolnia; és ha ezeket elintézte, minél erényesebb polgárként akart visszavonulni. Két nappal ezelőtt érkezett meg, s azóta egyszer sem lépett ki a karavánszálló kapuján. Tüntetően táviratokat menesztett Bombayba, ahol pénze volt a bankban; Delhibe, ahol egy társa lovakat adott el egy radzsputanai állam ügynökének; és Umballába, ahol egy angol izgatottan követelte a fehér mén családfáját.

A hívására megjelent közlevélíró nagyszerű táviratokat fogalmazott: “Creighton Laurel Bank, Umballa. - A ló arab, mint tanácsolva sajnálom, hogy a családfa halasztódott most fordítom. - Később, ugyanarra a címre: Roppant sajnálatos haladék, családfát küldöm.” Csöndestársának Delhibe ezt táviratozta: “Lutuf Ullah. Táviratilag küldtem kétezer rúpiát, hitel Luchmann Narain banknál.” Ez egészen kereskedelmi szokás szerint íródott, de valamennyi távirat száz kézen ment át, még az ostoba kézbesítő is útközben mindenféle embernek megengedte, hogy elolvassa bármelyiket.

Miután Mahbub - saját virágnyelvén - a hírszerzés minden forrását fölzavarta az óvatosság botjával, Kim toppant eléje, mintha az Ég küldte volna. És Mahbub, aki éppen olyan ügyes volt, mint lelkiismeretlen, tüstént befogta őt a föladatra.

Egy vándorló láma az alacsony kasztú szolgafiúval egy pillanatra érdeklődést kelthet talán a zarándokok hazájában; de senki nem fogja őket meggyanúsítani, vagy - ami fő - kirabolni.

Új tüzet kért pipájához és magában meghányta-vetette a dolgot. A legrosszabb esetben a fiút baj éri, de a papiros senkit sem fog bajba keverni. Akkor ő nyugodtan elmegy majd Umballába és - némi kockázattal, hogy új gyanút kelt -, élőszóval mond el mindent az érdekelteknek.

R. 17. jelentése volt az ügy lényege. Határozottan kellemetlen volna, ha ez nem kerülne illetékes kézbe. Isten hatalmas, és Mahbub érezte, hogy mindent megtett, amit ez idő szerint tenni lehetett. Kim volt az egyetlen a világon, aki sohasem hazudott neki. Ez végzetes csorba lett volna Kim jellemén, ha Mahbub nem tudta volna, hogy másoknak - a saját javára és Mahbub ügyében - Kim úgy hazudott, mint egy keleti.

Mahbub Ali ezután átcammogott a karavánszállón, a Hárpiákhoz, kik megfestik szemöldöküket és behálózzák az idegent. Némi zavarral hívta a lányt, akiről okkal hihette, hogy szoros barátságban áll azzal a borotvált képű, kásmiri tudóssal, aki az együgyű kézbesítőt útközben megállította és a táviratokat elolvasta... Fűszeres pálinkát ittak a próféta törvényei ellenére, amitől Mahbub csúnyán lerészegült; szájának zárja meglazult és otromba lábával addig üldözte a Gyönyör Virágát, mígnem ájultan vágódott el a vánkosok között...

A lány - borotvált képű tudós barátjának segítségével - tetőtől talpig, alaposan megmotozta.

Kim egyszerre nesztelen lépteket hallott Mahbub elhagyott istállójában. A lócsiszár különös módon őrizetlenül hagyta ajtaját; emberei egy Mahbub ajándékozta juhhal ünnepelték visszatérésüket Indiába. Egy borotvált, fiatal úriember - Delhiből - nagy csomó kulccsal felfegyverkezve (amit Gyönyörvirága szakított le a holtrészeg övéről) tűvé tett minden ládát, batyut, matracot; mindent, ami csak Mahbubé volt.

- Azt hiszem - szólt megvetéssel Gyönyörvirága egy órával utóbb, egyik könyökével a horkoló hullára támaszkodva -, hogy ez csak egy disznó, afgán lócsiszár. Minden gondja az asszonyok és a lovak. De már el is küldhette, ha ugyan volt nála efféle.

- Nem - szólt a férfi. - Az öt fejedelem titkát fekete szívén hordozta volna. Semmit se találtatok?

A delhi-i ember nevetett és megigazította turbánját, amikor belépett.

- Még a papucsai bélésében is kerestem, Gyönyörvirág pedig átkutatta a ruháit. Nem ez az emberünk, hanem valaki más. Nincs, amit én meg ne találnék.

- Azt mondták, ő az az ember - szólt a tudós csöndesen.

- Az az északi ország úgy hemzseg a lócsiszároktól, mint a régi bunda a tetvektől. Ott van Sikandar Khan, Nur Ali Bey és Farrukh Sah, valamennyien ott kereskednek - szólt Gyönyörvirág.

- Még nem érkeztek meg - szólt a tudós. - Őket is át kell kutatnunk.

- Fúj! - Gyönyörvirág mély megvetéssel lelökte Mahbub fejét az öléből. - Farrukh Sah medve, Ali Bej hetvenkedő, a vén Sikandar Khan... jaj! Menjetek most! Lefekszem. Ez a disznó hajnalig úgysem mozdul innen.

Mikor Mahbub végre fölébredt, Gyönyörvirág keményszavakkal ócsárolta. Az ázsiaiak nem szoktak eldicsekedni vele, ha kifogtak valami ellenségen, de mikor Mahbub Ali a torkát köszörülve, megeresztette övét és kitámolygott a hajnali csillagfénybe, igencsak megszállta a kísértés, hogy ezt tegyen.

- Ócska trükk volt - szólt magában -, de pompásan csináltam! Isten tudja, hányan vannak még úton, hogy kipuhatoljanak, akár késsel is. A fiúnak kell Umballába mennie. Vonaton, mert az írás nagyon sürgős. Én itt maradok. Gyönyörvirágnak udvarolok és bort iszom, amint egy igazi afgán harcoshoz illik.

A következő istállónál megállt. Az emberei mély álomban feküdtek. Kim-nek és a lámának azonban nyoma veszett.

- Hé! - kiáltott, az egyik alvót fölrázva. - Hova lettek, akik itt feküdtek? A láma meg a fiú? Nem hiányzik semmi?

- Nem - válaszolt az egyik ember. - A vén bolond a második kakasszóra fölkelt és azt mondta, Benareszbe megy. A fiatal meg elvezette...

- Allah átka minden hitetlenen! - szólt Mahbub és istállójába vánszorgott, de elégedetten dörzsölte szakállát.

Pedig Kim ébresztette föl a lámát. Amikor a deszkafal egyik lyukán át meglátta, hogy a delhi-i ember mindent átkutatott, gyanút fogott. Tudta, hogy az, aki leveleket, számlákat, nyergeket vizsgál át, aki felhasítja Mahbub Ali papucsának talpát, nem lehet közönséges tolvaj. Kim először fel akarta lármázni a szerájt, de a helyzetet figyelmesebben átgondolva csendben maradt, s kezével az amuletten, levonta a maga következtetéseit.

- A ló családfáját keresheti - mormolta maga elé -, amit Umballába viszek... Jobb lesz, ha már most elindulunk. Akik iszákokat így vizsgálnak, azok az ember húsában is így vájkálhatnak. Biztosan valami némber lappang a dologban... Hé, hé - szólt súgva az alvó öreghez. - Gyere. Itt az ideje, hogy Benareszbe menjünk.

A láma engedelmesen fölkelt és mint az árnyék, kiosontak a karavánszállóból.

MÁSODIK FEJEZET

Beléptek az erődszerű állomásra, mely sötéten meredt az éjszakába. Csak a raktárakon túl égtek lámpák, ahol a nagy északi gabonaszállítmányokat kezelték.

- Az ördög munkája - szólt a láma visszarettenve a vak, mély sötétségtől, a vágányok csillogásától és a faépítmények tömkelegétől.

- Itt jönnek a tűzkocsik. Az ember amögé a nyílás mögé áll - Kim a jegypénztárra mutatott. - Ott egy papirost kapsz, amelyik elvisz Umballába.

- De mi Benareszbe megyünk - felelt a láma ingerülten.

- Mindegy! Azután jön Benaresz. Gyorsan, mert itt a vonat.

- Itt az erszényem!

A délre menő vonat hajnali három órakor berobogott. Az alvók felugráltak, az állomás megtelt zajjal, víz- és édességárusok kiabálásával, bennszülött rendőrök ordítozásával és asszonyok visításával, kik maguk köré gyűjtötték kosaraikat, családjukat és férjüket.

A láma együgyűségén elbámulva, ki egy rúpiákkal telt kis zacskót nyújtott át neki, Kim jegyet kért Umballába és fizetett. Az álmos pénztáros morgott és egy jegyet lökött ki a szomszéd állomásig, mely mindössze hat mérföldnyire feküdt.

- Ez megjárja a parasztoknak - szólt Kim és vigyorogva vizsgálta a jegyet -, de én Lahore városában lakom. Most pedig adj jegyet Umballába.

A babu haragosan nézett rá, de kiadta a jó jegyet.

- És most egy másikat, Amritszárig - szólt Kim, kinek esze ágában sem volt olyan ostobaságot tenni, hogy a Mahbub Alitól kapott pénzt Umballába szóló jegyre költse.

- A jegy ára ennyi, visszajár ennyi. Én tudom, hogyan kell vonaton utazni. Sohasem volt szent embernek akkora szüksége tanítványra, mint neked - fordult vígan a megzavart lámához. - Ha én most nem vagyok, kidobtak volna az első állomáson. Gyerünk! - Visszaadta az erszényt. Az Umballába szóló jegy árának minden rúpiájából csak egy anna-t tartott meg jutalékként - az ázsiai örök províziót.

A láma megrökönyödve állt meg az egyik zsúfolt, harmadosztályú kocsi előtt.

- Nem volna jobb, ha gyalog mennénk? - szólt halkan.

Egy vastag, szikh iparos kidugta szakállas fejét.

- Megijedtél? Ne félj! Emlékszem, valamikor én is féltem a vonattól! Lépj fel!

- Én nem félek - szólt a láma. - Van még hely kettőnknek?

- Nincs itt hely még egy egérnek sem - visított egy jómódú ültetvényes felesége, a gazdag Jullundar kerületéből.

- Oh gyermekem anyja, csinálhatunk helyet - szólt a kékturbános férj. - Vedd fel a gyereket. Szent ember, nem látod?

- Csak hetvenkét batyu van az ölemben! Miért nem mindjárt az ölembe ülteted, te szemtelen? Mind ilyenek vagytok ti férfiak.

- Benareszbe megy ez a vonat? - kérdezte a láma.

- Hát persze. Különben miért volnánk itt? Szállj be, mert lemaradunk - szólt Kim.

- Ez még sohasem ült vonaton - visított az amritszári némber. - Jaj, nézzétek csak!

- Inkább segítsünk neki - szólt az ültetvényes, nagy barna kezével besegítve őt. - Úgy ni, atyám!

- De... de én a padlóra ülök. A Törvények tiltják a padra ülni - szólt a láma. - Azonfelül ott igen szoros a hely.

- Én amondó vagyok - kezdte a pénzügynök ajkát biggyesztve -, nincsen a helyes életmódnak egyetlen szabálya sem, mit ezek miatt a vonatok miatt meg ne szegnék. Például, egymás mellett ülünk mindenféle kaszthoz tartozó emberrel.

- Igen! A legfölháborítóbban szemérmetlenekkel - szólt a feleség, haragosan tekintve az amritszári lányra, aki a fiatal katonára kacsintgatott.

- Mondtam, hogy kocsin is mehettünk volna; az országúton - szólt a férj -, pénzt is megtakarítottunk volna.

- Igen. És amit megtakarítottunk volna, azt az úton duplán elköltöttük volna élelemre. Ezt már ezerszer megbeszéltük.