Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 49.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

ΜΩΡΙΑΣ ΕΓΚΩΜΙΟΝ Stultitiae Laus.

Desiderii Erasmi Rotterdami Declamatio.

Martin Nijhoff, 1898, Hága

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Fordította: Kardos Tibor

Borítóterv: Szabó Levente

Felelős kiadó Földes Tamás

ISBN 978-615-6490-99-5

Hungarian translation © Kardos Tibor jogutódjai, 2023

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

Rotterdami Erasmus szíves üdvözletét küldi

barátjának, Morus Tamásnak

A múlt napokban, hogy Itáliából visszaindultam Hozzátok Angliába, eléggé nagy utat tettem meg lóháton. Hogy ne kelljen az egész időt ízetlen, faragatlan fecsegéssel töltenem, magamba merültem, s közös tanulmányainkra meg Reátok gondoltam, kedves tudós Barátaim, akiktől oly régen elváltam. Elsőnek Te tűntél elibém, Morusom, s ha csak a távolból is Reád emlékezem, barátom, olyan boldog vagyok, mint amikor együtt vagyunk. Pedig esküszöm, hogy annál édesebb nem volt életemben. Úgy gondoltam, valamit feltétlenül csinálnom kell. Viszont a körülmények ugyancsak nem voltak alkalmasak a komoly elmélyedésre, eljátszadoztam hát a Balgaság dicséretével. Mondhatnád: ezt az ötletet meg hogyan adta neked Pallasz. Először is figyelmeztetett jeles családod nevére, a Morusra, mely annyira közel áll a görög „moria”, azaz balgaság nevezethez, mint amennyire Te magad távol állasz a balgaságtól. Márpedig mindenki egyetért abban, hogy a lehető legtávolabb állasz. Aztán meg, gondoltam, ez a szellemi játék nagyon tetszik majd neked. Hiszen magad is bőven szoktál elszórakozni effajta művelt és ízes tréfákkal, minthogy életedben egészben Démokritoszt, a nevető bölcset követed. Elméd ritka élessége ugyan eltávolít a tömegtől, viszont modorod hallatlanul kedves és nyájas, jól tudsz bánni a mindennap embereivel, és szeretsz is velük törődni. Éppen ezért gondolom, hogy mintegy baráti emlékként nemcsak szívesen fogadod ezt a kis szónoklatfélét, de védelmedbe is veszed, mivel Neked van ajánlva, és így már nem az enyém, hanem a tiéd.

Ugyanis könnyen lehet, hogy majd jelentkeznek a gáncsoskodók meg marakodók, és vádolnak, hogy ez haszontalanság. Nem illik a teológushoz, és olyan csípős, hogy nem fér össze a keresztény alázatossággal. Majd kiabálnak: hogy az attikai „régi vígjátékot” hoztam vissza, vagy bizonyos értelemben Lukianoszt újítom fel. Meg hogy mindenkit megmarok. Nos hát, ha valakit sért a tárgy, mert könnyelmű és huncut, gondolja csak meg, hogy nem én kezdtem el. Már régen művelgették, méghozzá nagy szerzők. Lám, annyi évszázaddal ezelőtt Homérosz a Békaegérharccal játszadozott el, Maro a Szúnyogról és a Reggeliről, Ovidius a Dióról zengett.{1} Polükratész Busziriszt, a zsarnokot énekelte meg (ő aztán Iszokratésztől kapta meg a magáét), Glauco az Igazságtalanságot, Favorinus a mocskos szájú Therszitészt és a Negyednapos hideglelést, Szünesziosz a Kopaszságot, Lukianosz a Legyet és a Tányérnyalókat. Seneca Claudius megdicsőülésével tréfált. Plutarkhosz Odüsszeusz és a Tücsök párbeszédével, Lukianosz és Apuleius pedig A szamárral bolondozott. Egy nemtudomki pedig valami Kocási Röffentő nevezetű disznó végrendeletét alkotta meg, hiszen Szent Jeromos is említi. No, de ha jobban tetszik, vegyék úgy, mintha időtöltésből sakkoztam volna, s hogy ha még jobban tetszik, mintha vesszőparipán lovagoltam volna.

Mert mégiscsak igazságtalanság, hogy minden foglalkozási ágban megengedett a tréfa, egyes-egyedül a tudományból rekesztjük ki, különösképpen, ha a játékból komoly dolgok következnek. Úgy beszélünk a vidám tárgyról, hogy az olvasó több hasznát veszi – hacsak nem egészen kurta eszű –, mint egynémely pedáns és ünnepélyes értekezéseknek, amikor például valaki nagy fáradsággal azért tákol össze egy beszédet, hogy a retorikát vagy a filozófiát magasztalja, vagy törökellenes háborúra buzdítson, esetleg a jövendőt tálalja fel nekünk, vagy a kecskeszőr felől agyaljon ki eszmefuttatást. Mert a világ leghaszontalanabb dolga komoly tárgyat semmirevaló módon feldolgozni, viszont nincs szórakoztatóbb, mint tréfás dolgokat úgy adni elő, mintha nem is bolondoznánk.

Különben mások dolga, hogy mit mondanak róla. De ha önszerelmem nem csal, úgy érzem, hogy én ugyan a Balgaságot dicsőítem, azonban nem egészen balgán. Ami pedig az állítólagos csípős modort illeti, hát erre azt mondom: a szellem embereinek mindenkor meg volt engedve, hogy büntetlenül tréfálkozhassanak az emberi életen, föltéve, hogy ezt a lehetőségüket nem használják féktelen dühöngésre. Annál jobban csodálkozom, hogy milyen gyengéd lett kortársaink füle: már csak a legünnepélyesebb hangnemet képesek elviselni. Egynémelyiküknek a tekintélytisztelete egészen különös valami. Példának okáért könnyebben elviseli, ha Krisztust káromolják, mint ha a legcsekélyebb tréfát merik elkövetni a pápa vagy némelyik uralkodó terhére, különösképpen, ha néminemű anyagi érdekek forognak szóban. De ha valaki, kérdem én, úgy bírálja meg az embereket, hogy senkit néven nem nevez, minek lehet azt minősíteni, csipkedésnek vagy pedig tanításnak, intelemnek? Különben is minek bírálom magamat ennyire? Aki minden embertípust mérlegre tesz, az sohasem egy esetre haragszik, hanem mindig az összes emberi gyarlóságra. Ha pedig valaki elkezd kiabálni, hogy ő meg van sértve, azzal csak azt árulja el, hogy rossz a lelkiismerete, vagy hogy nyilvánvalóan fél. Szent Jeromos is alkalmazta ezt a tréfás műfajt, nálunk sokkalta szabadabban és csípősebben, néha még a neveket sem kímélte.

Mi viszont nemcsak hogy teljességgel tartózkodtunk nevek említésétől, de stílusunkat is annyira mérsékeltük, hogy az értelmes olvasó előtt világos, miszerint célunk nem a mardosás volt, hanem a mulattatás. Nem kavartuk fel a bűnök fertőjét, mint Juvenalis, inkább a nevetségest bíráltuk, mintsem a rútat. Ha akadna valaki, akit ez sem engesztel meg, az vigasztalódjék, hiszen szép dolog az, ha valakit éppen a Balgaság ócsárol. Ugyanis a Balgaság egyéniségéhez alkalmazkodtunk, amikor őt szólaltattuk meg. De minek is mondom én ezeket Neked, aki oly kiváló ügyvéd vagy, hogy a nem éppen legigazabb ügyeket is kitűnően szoktad képviselni.

Isten Veled, jó beszédű Morusom: védd hát meg derekasan névrokonod is!

Falun, 1508. június 9-én

MÓRIAS ENKÓMION

azaz

A BALGASÁG DICSÉRETE

Rotterdami Erasmus

szónoki előadása

a Balgaság képében

I.
A BALGASÁG MEGJELENIK, ÉS MÁRIS ELOSZLANAK A HALLGATÓSÁG GONDJAI

Tudom én azt nagyon jól, hogy milyen rossz híre van a Balgaságnak, még a legbalgább emberek szemében is. Pedig hát beszélhetnek, amit akarnak, mégiscsak én, igenis, az én hatalmam deríti fel az isteneket és embereket! Kell-e bővebb bizonyíték, mint az, hogy e népes gyülekezetben tüstént kifényesedtek az ábrázatok valami egészen szokatlan és új vidámságtól, mihelyt megjelentem köztetek mondókám végett. Homlokotok rögtön kisimult, vidámak vagytok, szeretetre méltó nevetéssel helyeselgettek, s ahogy körülnézek, szinte mámorban úsztok, mintha a homéroszi istenek nektárjából ittatok volna, vagy a „nevettető fűvel” traktáltak volna meg benneteket. Pedig hát előbb mogorván ültetek, nyugtalanul, mint akik most jöttek meg Trophoniosz jós barlangjából.{2} Mint amikor a természetben a nap megmutatja kerekded, aranyos képét a földnek, vagy amikor zord tél után enyhe kora tavaszi szellő fújdogál, s erre egy csapásra megváltozik, új színt ölt minden, mintegy megfiatalodik, a ti ábrázatotok is rögvest megváltozott, mihelyt engem megpillantottatok. Tehát amit igen kiváló szónokok hosszas munkával kieszelt, hosszadalmas szónoki előadásokkal sem tudnak elérni, mármint eloszlatni a lélek kínzó gondjait, azt én keresztülvittem csupáncsak megjelenésemmel.

II.
ELŐADÁSÁNAK TÁRGYA

Hogy mért öltöztem ma ilyen szokatlan díszbe? Hát figyeljetek, ha nem esik nehezetekre a fületeket hegyezni. Nem is kell úgy hegyezni, mint a papszónokok szavára szokás, hanem ahogy a bohócokéra vagy vásári bolondokéra, pontosan úgy, ahogy a mi Midaszunk hegyezte csacsifülét Pán szavára.{3} Engedélyt nyertünk ugyanis, hogy egy időre a szofistát játsszuk előttetek. Persze nem olyan szofistát, mint amilyenek napjainkban mindenféle bonyolult szamárságokat sulykolnak a gyerekek fejébe, s az asszonyokénál is dühösebb makacsságot töltenek beléjük, hanem olyat, mint a régiek, akik inkább bölcselkedőnek, azaz szofistának hívatták magukat, csakhogy elkerüljék a „bölcs” név gyalázatát. E szofisták szerették az isteneket és bátor férfiakat dicsbeszéddel zengeni. Éppen ezért hallgassátok hát meg nem Héraklész vagy Szolón dicséretét, hanem a sajátomét, vagyis a Balgaságét.

III.
MIÉRT DICSÉRI SAJÁT MAGÁT?

Fütyülök én azokra a bölcsekre, akik azt mondják, hogy ostobaság és szemtelenség saját magunkat dicsérni. Hát legyen ostobaság, ahogy állítják! Csak ismerjék el, hogy következetes dolog. Hát mi kvadrálna jobban a Balgasággal, mint hogy saját magának legyen a trombitása és „önmagának fuvolája”? Ki az, aki jobban kifejez engem, mint én magam, hacsak nincs valaki, aki jobban ismer, mint én magamat. Ámbátor én ezt sokkal szerényebb dolognak tartom, mint amit sok előkelő és bölcs ember szokott tenni, akik valami sajátságos szeméremből mást bérelnek fel: egy cirógató rétort vagy fecsegő poétát, akiket csupán fizetnek, hogy dicséretüket hallják tőlük, vagyis a tiszta hazugságot. S mégis, e semmirekellők, akárcsak a páva, „szemérmetesen” felkapják hátul a tollaikat, és tarajukat kiegyenesítik, amikor a szemérmetlen hízelkedő az istenek mellé helyezi őket, és mint minden erény tökéletes példaképeit állítják oda, pedig tudják, hogy ők mérhetetlenül távol esnek mindettől, hogy a hízelkedők varjúcskát öltöztetnek idegen tollazatba, szerecsent mosdatnak, s légyből csinálnak elefántot.

Végül is vallom azt az elkoptatott közmondást, hogy jogosan dicséri az magamagát, akinek nem jutott más dicsérőül. Mindamellett nagyon csodálkozom az emberek hálátlanságán, hogy ne mondjam, tunyaságán. Mindenki hódol nekem, és boldogan érzi jótéteményeimet, mégsem akadt senki annyi évszázad alatt, aki háládatos beszéddel ünnepelte volna a Balgaságot. Bezzeg nem hiányoztak olyanok, akik a Busziriszeket, Phalariszokat,{4} a negyednapos hideglelést, a legyet, a kopaszságot s egyéb ilyen cudarságokat szellőztettek nagy műgonddal, szépen kidolgozott dicséretekben, nagy kárára a lámpaolajnak és az éjszakai pihenésnek. Hát az én beszédem rögtönzött lesz és kidolgozatlan, no de annál több igazat fogtok hallani!

IV.
MIÉRT RÖGTÖNÖZ?

Ne higgyétek, hogy azért rögtönöztem, hogy hencegjek, mint a legtöbb szónok. Tudhatjátok, hogyan fogadkoznak, miszerint „játszva” írták művüket, három nap alatt, vagy hogy mindjárt tollba mondták, pedig hát harminc évig is törték magukat rajta, sőt sokszor idegen holmit szedegetnek elő. Meg aztán én mindig azt szerettem mondani, ami hebehurgyán jön az ember nyelvére. Viszont ne is várja tőlem senki, hogy önmagam „meghatározását” adjam, mint ezek a közönséges fecsegők, még kevésbé, hogy „felosszam” magamat.{5} Szerencsétlen dolog lenne akár egyiket tenni, akár a másikat. Írjuk körül finoman azt, akinek isteni hatalma olyan kiterjedt, amilyen az enyém? Szabdaljuk szét azt, akinek tiszteletében mindenek annyira egyetértenek? Ugyan mi szükség is van „meghatározással” ábrázolni puszta árnyképemet, amikor ti itt szemtől szemben láttok saját személyemben? Láthatjátok, hogy én vagyok a javak igazi osztogatója. Engem neveztek a latinok Stultitiának, a görögök Móriának.

V.
A BALGASÁGON TÜSTÉNT MEGLÁTSZIK, HOGY KICSODA

Ugyan ezt sem lett volna szükséges mondanom. Lerí az arcomról és homlokomról, hogy ki vagyok. (Ugye így mondják?) Mintha bizony azon erősködnék valaki, hogy én vagyok Minerva vagy a Bölcsesség, és ne lehetne rájönni kilétemre egy szempillantás alatt, még ha nem is szónokolok. A beszéd persze olyan tükre a léleknek, mely aztán nem hazudik. Én nem teszek fel pirosítót, én nem színlelek mást homlokommal, mint ami bennem van. Én minden porcikámban én vagyok, s még azok sem tudnak letagadni, akik a leghevesebben maguknak követelik a bölcs szerepét és címét, s úgy lépegetnek, mint majom a bíborpalástban vagy a szamár oroszlánbőrben. Mert hát akármilyen szorgosan színlelek, azért a hosszú Midasz-fülecskék csak kikandikálnak! Herkulesuccse, milyen hálátlan emberfajta! Ők tartoznak legjobban a mi pártunkhoz, és mégis annyira szégyellik a nép előtt a mi nevünket, hogy lépten-nyomon másra dobálják, mint valami nagy szidalmat. Éppen ezért őket, mivel igazi Thalészeknek{6} szeretnének látszani, jóllehet a legeslegbalgábbak, nemde helyesen nevezzük ezután balgazófusoknak.

VI.
A RÉTOROKAT UTÁNOZZA

Jónak látjuk korunk rétorait utánozni, akiknek piócák módjára két nyelvük van. Csaknem isteneknek képzelik magukat, s dicső cselekedetnek tartják, ha latin szónoklataikba közbe-közbe görög szavakat tudnak beleszőni, mintegy idézeteket, még ha éppen nincs is semmi szükség rá. És ha nem tesznek bele idegen szavakat, akkor reves papirosokból előkaparnak négy-öt elavult szót, s ezek segélyével árasztanak sötétséget az olvasóra. Aki érti e szavakat, egyre jobban tetszik saját magának; aki pedig nem érti, annál jobban csodálja a szerzőt, minél kevésbé érti. Bár az én kedves balgáimnak is kellemes szórakozása annál jobban csodálni valamit, minél idegenebb. A törekvőbbek éppen ezért mosolyognak, nevetnek, billegetik a fülüket, mint a csacsi, miáltal is a többiek előtt abban a színben tűnnek föl, hogy feltétlenül megértették. Na de elég ebből. Térjünk vissza a tárgyunkra.

VII.
A BALGASÁG SZÜLEI

A nevem hát tudjátok, „Ó, férfiak!” Megszólításotokhoz mi más díszítő jelzőt is tehetnék, mint azt, hogy „Ó, balga férfiak!” Mert ugyebár a Balgaság istennője megtisztelőbb néven bizony aligha szólíthatná beavatott papjait. De mivel sokan nem tudják még származásom, most azt iparkodom kifejteni, Múzsák, segítsetek! Nekem biza nem Chaos vagy az Alvilág volt az apám, sem pedig Saturnus vagy Iapetosz{7} vagy másvalaki ezeknek a piszkos és rothadt isteneknek a nemzetségéből, hanem egyes-egyedül a Gazdagság, „az emberek és istenek atyja”,{8} még ha nem is tetszik Hésziodosznak és Homérosznak vagy akár magának Jupiternek. A Gazdagság akarata szerint elegyednek ma is szent és profán dolgok, mint egykor. Az ő ítélete szerint kormányoztatik háború és béke, birodalom, tanácskozás, ítélkezés, gyűlés, házasság, egyezmények, szövetségek, törvények, művészetek, vidám és komoly dolgok (már kifogy belőlem a szusz). Egyszóval a halandók minden köz- és magánügye. Az ő munkája nélkül a költői istenségek egész hada, sőt még bátrabb leszek, a válogatott istenek sem lennének, vagy legalábbis bizonyosan „a magukéból vacsorázva” ugyancsak szegényen éldegélnének. Ha ő haragszik valakire, azon még az ész istene, Pallasz sem tud segíteni. Viszont ha kegyes valaki iránt, az még a villámhordó Jupiternek is küldhet kötelet ajándékba. Hát „ő az atyám, akivel dicsekszem”, és nem az agyából fogant engem, mint Jupiter azt a mogorva és görbe nézésű Pallaszt, hanem valamennyi nimfa közül a legédesebbel, a legvidorabbal fabrikált, az Ifjúsággal.{9} Nem bilincselte őket össze gyászos házasság, amiből Vulcanus is, a sánta kovács született. Hanem sokkalta kellemesebben voltak „összeforrván szerelemben”, ahogy a mi Homéroszunk mondja. S hogy tévedésbe ne essetek, nem az arisztophanészi Gazdagság nemzett, akinek fél lába már a sírban volt, és vak volt, hanem a még ereje teljében levő és ifjúságtól forró Gazdagság, és nemcsak az ifjúságtól forró, hanem még inkább a nektártól, mit az istenek lakomáján öntött le bőven és nem vegyítve vízzel.

VIII.
A BALGASÁG SZÜLŐFÖLDJE ÉS DAJKÁI

Ha szülőföldemről kérdeztek – mert manapság az előkelőséghez az is nagymértékben hozzátartozik –, hát én nem születtem a rengő Déloszon, sem a hullámzó tengerből, sem „barlangi üregben”,{10} hanem magukon a Boldog Szigeteken, hol minden „vetetlen és aratatlan terem”.{11} Nincs ott fáradság, öregség, betegség, nincs a mezőkön aszfodélosz, mályva, tengeri fű, farkasbab vagy más efféle hitványság,{12} hanem szerteszéjjel varázsfű, ezerjófű, vidító nephentes, majoránna, ambróziafű, lótusz, rózsa, ibolya és jácint, cserépvirágok csábítgatják szemed és orrod. Ilyen gyönyörűségek között születtem, és nem sírással kezdtem életem, hanem hízelkedéssel: azonnal rámosolyogtam anyámra. Nem irigylem „Kronosz mennybéli fiától” a kecskét, mely dajkálta,{13} mikor engem két olyan csinos kis nimfa táplált emlején, mint Bacchus magzatja, Mámorka, és Pán leánya, Tudatlanka. Itt látjátok őket is többi kísérőim és követőim között. De ha ezeknek a nevét is tudni akarjátok, hát azt csak görögül hallhatjátok tőlem.

IX.
A BALGASÁG BEMUTATJA KÍSÉRŐIT

Ez a felhúzott szemöldökű például a kis Filautia (Magamatszeretemke). Ezt a reánk mosolygó szeműt, aki kezével tapsikál, Kolakiának (Hízelgőke) hívják. Ez meg itt, aki bóbiskolni és aludni látszik, Léthé (Feledőke). Aki ott ül, mellén összefont karjaira dőlve, a szép Misoponia (Lustika). Ő, akinek homlokát rózsakoszorú övezi, és kenőcsökkel van bekenve, Hédoné (Kéjecske). Ez a rebbenő, nyugtalan tekintetű itt: Anoia (Esztelenke). Ennek a zsíros bőrű, jó kövérkének Trufé (Élvike) a neve. A leánykák közé keveredve két istenfélét is láttok, az egyiket Komosnak (Zabáló), a másikat Negretos Hypnosnak (Álomszuszék) nevezik. E cselédség híven szolgál, s őáltaluk vetek alá mindeneket hatalmamnak. Még az uralkodókon is uralkodom.

X.
BITOROLJA-E A BALGASÁG AZ ISTENNŐ NEVEZETET?

Most hát tudjátok nemzetségem, neveltetésem, kísérőim. Hegyezzétek fületek, és meg fogjátok hallani, mennyi kellemes dologban részesítem az isteneket és az embereket, s hogy hatalmam milyen szélesre terjed. Nehogy valaki azt higgye, hogy ok nélkül csak úgy bitorlom az istennő nevezetet. Nem tudatlanul írta valaki, hogy istennek lenni annyit tesz, mint segíteni az embereken. Ha tehát joggal foglalnak helyet az istenek tanácsában, akik megmutatták az embereknek, hogyan kell bort és gabonát termeszteni, vagy valami más, ehhez hasonló áldást, miért ne neveznének engem, miért ne tisztelnének az istenek alfájának, aki egymagam osztogatok mindenkinek mindent?

XI.
A BALGASÁG SZAPORÍTJA AZ EMBERI NEMET

Elsősorban mi lehetne értékesebb vagy édesebb az életnél? Márpedig ennek kezdete egyedül nekem köszönhető. Ugyanis az emberi fajt nem „lánya hatalmas atyának”, vagyis Pallasz nemzi és szaporítja lándzsájával, nem is a „felhőterelő” Jupiter pajzsával. Sőt, „az istenek atyjának és emberek királyának is” (aki pedig intésével megremegteti az Olümposzt) le kell tennie háromágú villámát és titáni tekintetét, amivel az isteneket kedvére rémítgeti, és nyomorultul, teljességgel bohócok módjára, idegen személy alakját kell hogy felöltse, amikor azt akarja csinálni, amit ugyancsak gyakran csinál, tudniillik gyereket. A sztoikusok azt hiszik magukról, hogy az istenek rokonai. Nos hát, adjatok nekem háromszáz, négyszáz vagy akár hatszáz sztoikust: nem kell éppen letenniük bölcsességük jelvényét, szakállukat (mely különben közös a kecskékével), de mindnek abba kell hagynia a szemöldökráncolást, ki kell engednie a homlokfedőket, el kell vetnie gyémántkemény elveit, és valamennyire bohóckodnia és bolondoznia kell. Egyszóval, ha apák akarnak lenni, bármily bölcsek, engem, engem kell, hogy segítségül hívjanak!

Miért ne beszélnék veletek szokásom szerint még nyíltabban? Kérdlek benneteket: vajon a tisztességes testrészek nemzik-e az isteneket és embereket, mint a fej, arc, mell, kéz vagy fül? Nem hinném! Inkább egy olyan balga, olyan nevetséges testrész az emberi nem szaporítója, hogy még csak a megnevezése is nevetést kelt. Végtére is sokkal inkább ez az a híres szent forrás, ahonnan az életet merítik mindenek, mint Pitagorasz négyes száma.{14} Könyörgök, melyik férfi hajtaná fejét a házasság jármába, ha bölcsek módjára előbb mérlegelné a házasélet kényelmetlenségeit, s melyik asszony engedne magához férfit, ha tudná vagy meggondolná a szülés veszedelmeit és fájdalmait, a gyermeknevelés terhét? Ha tehát az életet a házasságnak köszönhetitek, a házasságot viszont hívemnek, a kis Esztelenkének, jól láthatjátok, mit köszönhettek nekem. Ha pedig ezt valaki egyszer kitapasztalta, és mégis meg akarja ismételni, csak Feledőke hatalmában teheti. Nem tagadja maga Venus sem (még ha Lucretius tiltakozik is ellene), hogy az ő ereje kevés és hatástalan a mi hatalmas segítségünk nélkül. Tehát a mi mámoros és nevetséges játékunkból keletkeznek a szigorú szemöldökű filozófusok, akiknek helyébe mostanában az általánosan „szerzeteseknek” nevezett személyek léptek; a mi játékunkból támadtak a bíborpalástos királyok, a jámbor papok, a „háromszorosan szent” pápák s végezetül a költői istenek egész gyülekezete, mely olyan számos, hogy seregének még az Olümposz is pici, pedig az ugyancsak tágas.

XII.
A BALGASÁGNAK KÖSZÖNHETJÜK AZ ÉLET JAVAIT IS

Az mind semmi, hogy nekem köszönhetitek az élet magvait és kútforrását. Be fogom bizonyítani, hogy én ajándékozom az élet minden kellemességét. Minek nevezzük az emberi életet, ha elvesszük belőle az élvezetet? Hallom, tapsoltok! Tudtam én, hogy közületek senki nem olyan „bölcs”, helyesebben olyan esztelen, illetve olyan „eszes”, hogy ezen a véleményen lenne. Még a hírhedett sztoikusok sem vetik meg az élvezeteket, bár szorgalmasan titkolják, s a tömeg előtt mindenféle mocskolódásokkal tépik-szaggatják, persze azért, hogy másokat elriasztva maguk aztán annál bővebben élvezhessenek. De kérlek benneteket, Jupiterre, mondjátok meg, van-e az életben valami vidám, derűs, bájos, ízes, kellemes, ha nincs belekeverve az élvezet, vagyis a balgaság fűszere? Ezt most tüstént kifejtjük egyenként, jóllehet eléggé alkalmas tanúnk van reá, a soha eléggé nem magasztalható Szophoklész személyében, aki gyönyörű dicséretet mond rólunk, mondván:

„tudatlan élni mily gyönyörteli”.

XIII.
A BALGASÁG, A GYERMEKKOR MEG AZ ÖREGSÉG ROKONI KAPCSOLATA

Hát először is ki ne tudná, hogy az ember életében az első évek a legvidámabbak és legkedvesebbek? Ugyan mi más lenne a csecsemőkben, amiért úgy csókolgatjuk, ölelgetjük, babusgatjuk őket, amiért még az ellenség is segíti a gyereket, mint a Balgaság varázsa? Ezt a természet nagy gonddal és bölcsen az újszülöttnek tüstént megadja, hogy ezzel, mint élvezetes bérrel, a nevelők fáradalmait enyhítse és a védelmezők szeretetét kiváltsa.

A gyermekkorra a serdülőkor következik, s ezt milyen bájosnak tartja mindenki, milyen jámborul pártolják, milyen buzgalommal támogatják, milyen előzékenyen nyújtanak neki segítő kezet! És vajon honnan van az ifjúság bája, ha nem éntőlem? Az én jótéteményem, hogy jóformán semmit sem tudnak, és ugyebár, éppen ezért nem is bosszankodnak. Mondanám, hogy hazudok, ha egymás után el nem virágzana bájaik szépsége, el nem bágyadna elevenségük, meg nem fogyna jókedvük, meg nem rokkanna életerejük, mihelyt megnőnek, és a tapasztalatok, valamint tanulmányok útján bizonyos férfias értelmet kezdenek szerezni. Kit minél jobban elvonnak tőlem, annál kevésbé él, míg végtére be nem következik a „chalepon géras”, vagyis a kínos öregség, mikor nemcsak másoknak, de már saját magunknak is terhére vagyunk. Nem bírná ezt ki senki ember, ha annyi szenvedésen megkönyörülve ismét ott ne teremnék segítő jobbommal, és mint az istenek a költeményekben a végveszélyben forgóknak metamorfózissal sietnek segítségére, éppen úgy én is vissza ne vinném ezeket a sír szélén állókat a gyermekkorba, s ott ne tartanám, ameddig lehet. Ezért nem ok nélkül mondja ezekről az öregekről a köznép, hogy „újra gyerekek lettek”. Ha tudni akarja valaki, hogyan változtatom át, az se titok éppen! Léthénk forrásához viszem őket (mert a Boldog Szigeteken ered, s az Alvilágon csak egy keskeny patak folyik keresztül), hogy ott mély feledést igyanak, elmossák a lélek gondjait, és ismét gyermekké válhassanak. „De hiszen már eszelősök és bohók!” – mondja rá valaki. Ez igaz, de éppen ebben áll az újra gyermekké válás, vagy mi más gyermeknek lenni, mint eszelősködni és bohóskodni? Ebben az életkorban talán nem az gyönyörködtet éppen minket, hogy nyoma sincs ott a gondolkodásnak? Hát a felnőtt módra okoskodó gyereket nem gyűlöljük-e és ítéljük el, mint valami csodaszörnyet? Mennyire idevág az ismert közmondás, hogy „a koraérett gyerek gyűlöletes”! Ugyan ki érintkezik vagy barátkozik szívesen az olyan öreggel, aki élettapasztalatain felül még megfelelő szellemi éberséggel és éles ítélettel is rendelkezik? Tehát az öreg ember az én jóvoltomból esztelenkedik. De ez az én bolondom közben mégiscsak mentes a nyomorúságos gondoktól, melyek úgy meggyötrik a nagy bölcseket. Mellesleg milyen élvezetes ivócimbora az ilyen! Nem fogja el az élet undora, ami olyan nehezen elviselhető az életerősebb ember számára. Gyakran visszatér ahhoz a híres három betűhöz is (AMO), mint a szerelmes plautusi aggastyán,