Borítószöveg

„Ezek után Ottó Sanyival kezdett barátkozni.

Hogy az egy milyen egyenes, bátor gyerek! Hogy micsoda ötletei vannak! Hogy milyen gyorsan megtanult angolul! Hogy hipp-hopp megírt egy fantasyt! Hogy matekból is jó, sőt Teslát is szereti!

Ha kimondja a teljes nevét, Petőfi Sándor, mindenki megszakad a röhögéstől. Én nem szégyellem a nevem, büszke vagyok rá. Na, persze!

A legtöbb ötlete diliházba való: fedezzünk fel barlangokat, keressünk egy másik világot, lázadjunk éjjel-nappal... Sanyi a végkimerülésig tudja sorolni a maga hülyeségeit.

Közben még egy rendes mobiltelefonja vagy cipője sincs. De sokaknak így is nagyon tetszik.”

Az elit, angol tannyelvű budai iskolában felbukkan egy különös fiú. Rejtély, hogyan sikerült bekerülnie, hiszen messziről lerí róla, hogy nagyon csóró. Viszont lehengerlő személyiség, vagány, nagydumás gyerek ez a Sanyi, és idővel mindenkit elvarázsol.

Hamar megfertőzi az osztályt elképesztő eszméivel és történeteivel. Hogy például az iskola pincéjéből titkos átjáró vezet egy titokzatos barlangrendszerbe, amelynek időtlenségében egykori forradalmak túlélői rejtőznek.

És egy szeptemberi délután nyoma vész a teljes osztálynak.

Odalent a barlang pedig megélénkül. Ami azon az éjszakán történik, mindegyikük életét megváltoztatja.

BÁNKI ÉVA

Petőfi-vírus

Copyright © Bánki Éva, 2023

Borítóterv és -illusztráció © Müller Péter

Grafikák és térkép © Bognár Eszter

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978-963-599-420-5

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

DIA
(2022. április)

Én bízok, te bízol, ő bíz… vagy bízna. Talán.

Azokban bízunk, akiket szeretünk. De a bizalom nem könnyű. A felnőttek mást mutatnak magukról, mint amilyenek. És ők sokszor nálunk is sokkal gyengébbek. Akkor meg kikben bízhatunk? A barátainkban? A barátnőinkben? De ha nem vagy menő, akkor a legjobb barátnőd sem bízik benned. Lecserél egy valóban menőre.

Én még nem jutottam ilyen messzire. Talán mert nagyon óvatos vagyok, Hannán kívül senkivel sem osztom meg a titkaimat. A többiek csak annyit látnak, itt ez a szőke, szép Dia, neki minden sikerül, vele semmi baj.

HAZUGSÁG.

Én magamban sem bízom. Ami nem is olyan nagy csoda. A kötelező olvasmányokat nem olvasom végig, tornaórán csak tessék-lássék futom le a köröket. Matekból puskázom. Hazudok az osztályfőnöknek, hogy azért nem megyek az osztállyal színházba, mert a nagymamám beteg. Tulajdonképpen nem olyan beteg, de anyukámnak nincs pénze. Csak ki ne derüljön! Mert ha kiderül, akkor a többiek nem bíznak bennem, és azt mondják, ez a Dia egy lúzer.

Néha álmodom arról, hogy kiállok az osztály elé, és azt mondom: olyan vagyok, amilyen. Tessék, nevessetek!

De a valóságban nem tennék ilyet.

Néha jó napom van. Olyan „szeretlek, anya”-nap. Amikor a szívem nem fér a testembe. Amikor mindenkit megölelnék, még az idegeneket is. De ezt sem merném kikiabálni a többieknek.

Nem illene Tóth Diához – ahhoz a lányhoz, akit a többiek ismernek.

Az osztályban csak tizenöten számítunk, bár persze ennél többen vagyunk. Van egy magántanulónk, a szegény Berci, őt a tanárok tíz órakor hazaküldik. Berci autista, és mindenki fél tőle. Ha meglököd a karját, vagy ha túl hangosan beszélsz hozzá, rohamot kap, hadonászni és ordítozni kezd. De jót tesz neki a mi közösségünk, mondja az osztályfőnökünk, Ildi néni. Pedig nem neki kell két órán át mellette ülni. De úgy látszik, van az a pénz, amiért Bercit el kell viselnünk, hallgatni a felfortyanásait, elviselni a rohamait.

És van nekünk egy Rékánk is, egy mozgássérült lány. Mivel vele se játszunk, úgy viselkedik, mintha sokkal fontosabb és erősebb lenne nálunk. És nemcsak fontosabb, hanem bölcsebb, okosabb, felnőttesebb is. Ő nem csíp, nem harap, nem dühöng, hanem mosolyog… és utána rohan az osztályfőnökhöz árulkodni. Vagyis dehogy rohan, hiszen csak csámpázik szegény a botjaival.

Én bízok, te bízol, ő bíz… Ez a Réka sem bízik bennünk.

Vannak mások is. Mert az iskola igen jó helyen, a Szemlő-hegyen van, a magyaron és a történelmen kívül mindent angolul tanítanak, ezért rendre felbukkannak nálunk külföldiek is. Ők a vándorgyerekek. Hszi, Csen, Walt, Erik, Jurij, Antonio, és a többi. Bemutatkoznak, helló-helló, aztán kicsit futkosnak velünk az udvaron, majd hipp-hopp eltűnnek. Mert a szüleiknek tovább kell állniuk, vagy azért, mert máshová nevezik ki őket, vagy mert máshol üzletelnek. Csütörtökön még jönnek, aztán pénteken eltűnnek.

A legjobb matekosunk, Csen azért nem egészen ilyen. Ő folyamatosan velünk van, elsős korunk óta, az anyukájának állítólag Pesten van üzlete. De Ildi néni nem túlságosan jó megfigyelő, csak egy sima osztályfőnök, aki az emberek helyén egy-egy rubrikát lát. Hogy vagy, drágám? Ugye, veled, minden rendben van? Hát, persze, Ildi néni. No de az a kínai hölgy, aki elsőben kísérgette Csent, nem ugyanaz, mint aki manapság jön érte. És nem ugyanaz, mint aki tavaly, a nyílt napon felbukkant, és hozott egy nagy tortát az osztálynak.

Nemcsak nekem, Csennek is megvannak a maga titkai. És úgy tűnik, ő sem bízik bennünk.

Hogy hányan vagyunk az osztályban? Azt nehéz megmondani. Mindig változik. Nekem tizenöt állandó emberrel kell nap mint nap elhitetnem, hogy otthon minden rendben van. Hogy én is olyan vagyok, mint a többiek. Hogy bennem bízni lehet.

Ez a tizenöt is sok. A fenének kellett egy tizenhatodik.

Pedig jött egy új gyerek az osztályba, egy „állandó”.

Azért gondoltuk, hogy állandó, mert furcsán ugyan, de magyarul beszélt. Nagy fülű, eleven kisfiú, pont olyan alacsony, mint az örökké könnyes szemű Dani a legelső sorban. A tanárok nem mondták meg a nevét, csak Sanyi így, Sanyi úgy, tedd le a táskád, ülj le, csináld ezt, csináld azt. Kérdeztük, hát te meg milyen Sanyi vagy, erre csend lett. Szóval téged a szüleid Sanyi Sanyinak neveztek el?

Mindenki nevetett.

Petőfi Sándor vagyok, mondta az új fiú barátságosan.

Ha-ha, én meg Nicola Tesla, mondta Ottó.

Persze azt hittük, az új fiú csak viccel. Mért is ne?

Lehet, hogy mégiscsak egy vándorgyerek ő is. Csütörtökön még itt van, megírja velünk a töridolgozatot, aztán pénteken továbbáll. Mint Hszi, Csen, Walt, Erik, Jurij, Antonio. Abban azért biztosak voltunk, hogy Sanyi apukája nem diplomata vagy ide-oda költözködő üzletember, mert ő egyáltalán nem illett abba a világba a rossz ruháival, a kínai cipőjével, az ide-oda meredező üstökével. De magabiztos gyerek volt, csak nevetett azon, hogy nevetünk, aztán mosolyogva helyet foglalt Berci mellett.

Ez már a második óra volt, és mi vártuk, mikor tör ki szegény Bercin a dühöngés. Hogy mikor kezd el hadonászni és értelmetlen számsorokat kiabálni. Mert Berci nem tudja elviselni, ha nagy a zaj, ha a karjához érnek, vagy ha csak hangosan szólnak hozzá… mi tudjuk, hogy ez a fiú kész istenverése.

De semmi érdekes nem történt. Berci elfelejtett hazamenni a második óra után, aztán elfelejtett hazamenni a harmadik óra után. Azt láttuk, hogy a nagyszünetben békésen amőbázik az új gyerekkel.

Ki vagy te? Honnan jöttél? Hol laksz? Mért nincsenek könyveid?

Jól vagyok, köszi.

Mért van ilyen hülye neved?

Nekem nincs hülye nevem. A szüleim meg akartak ajándékozni egy szép névvel, hogy szerencsém legyen. Hiszen nem tilos ez. Kárpátalján semmiképpen.

Kristóf szerint ez az új gyerek idióta. Talán ezért barátkozik Bercivel.

Gyogyós, mondta Csongor. Ereszt a feje.

Sanyi meghallotta, de a szeme se rebbent.

Remélem, azért haverok leszünk, mondta Csongornak nyugodtan.

Ha eresztett is Sanyi feje, nem látszott azonnal. Az ötödik órán rögtön megoldotta az egyenletet a táblánál. Ellenőrizzem is?, kérdezte magabiztosan.

Ügyes vagy, menj csak a helyedre, mondta Anikó néni. Úgy meglepődött, hogy elfelejtett angolul beszélni. Anikó néni rettenetes nőszemély, soha senkit nem dicsér, de ezzel az új fiúval kivételt tett.

Tanítás után Sanyi odacsapódott hozzám. Láttalak, Dia, az Áfonya utcában, mehetnénk együtt haza.

Ne-e-e-em! Mit képzelsz? Még rengeteg dolgom van.

Talán legyek hálás, amiért az utcán egy nyomival látnak? Hiszen még rendes cipője sincs. És nem elég, hogy angolul sem tud, kész kabaré, hogy milyen tájszólásban beszél!

Jó. Akkor majd egy másik nap, mondta Sanyi kedvesen.

Talán, mondtam óvatosan.

Összekaptam a cuccaimat, és kirohantam az osztályból.

Nekem túl sok bajom van, hogy az időmet lúzerekre pazaroljam.

Anya. Pénz. Pénz. Anya. Néha arról álmodom, hogy egy zsák kincset találok a kertben vagy a buszmegállóban. Egy zsák kincset? Az olyan ódivatú. Inkább egy nagy-nagy koffert tele dollárokkal. Mert napközben is mindig a pénzen jár az eszem. Hogy hogyan fizetjük ki a jövő havi bérleti díjat? Hogy kitől kérünk kölcsön elsejéig?

Persze ennek a Sanyinak sem lehet könnyű. Olyan hátizsákja van, amit élő ember akkor sem venne fel, ha utána hajítanák vagy fizetnének érte. De ez a Sanyi nem normális egészen. Nem elég Berci, meg az amőbázás, még a tudálékos Rékával és ezzel a szörnyen nagyképű Ottóval is összebarátkozott.

Osztályfőnöki órán pedig bejelentette, hogy forradalmár szeretne lenni.

Forradalmár? Az meg milyen szakma?

A fél osztály röhög. De csak a fél osztály. Mert már kezd ennek a Sanyinak tekintélye lenni. Ám engem most az sem érdekel, hogy hányan nevetnek. Azon aggódom, hogy az osztály egy túlságosan drága helyre akar menni kirándulni. Valami nagyon menő helyre, amit anya nem tud kifizetni.

Kirándulni, kirándulni, kirándulni…

Én még soha nem voltam külföldön. De mikor megkérdezték, hogy ki látta a tengert, természetesen én is feltettem a kezem. A tenger? Hát az valami csodás! Nem derülhet ki, hogy nekünk nincs pénzünk, hogy mi nem szoktunk elutazni sehova. Nyaranta én csak Nyékládházára járok, a nagymamához.

De hova menjünk az osztállyal júniusban?

Ildi néni, az osztályfőnök Erdély mellett kardoskodik. Hogy az milyen szép. Hogy oda nem elég egyszer. Hogy oda többször is vissza kell térni. Blablablabla. Hogy rögzüljenek az emlékeink.

De már annyira unalmas, mondják többen is. Viszont elutazhatnánk busszal a Wörthi-tóhoz, ott is vannak hegyek, és még fürdeni is lehet.

Gréti szerint az is rémesen uncsi, ráadásul hideg is az a víz…, rettenet!

Menjünk Horvátországba, a Plitvicei-tavakhoz! Ott van állatkert is, egy csodás arborétum, fantasztikus lesz! Ottó szerint ezeknél a tavaknál töltötte Tesla az ifjúságát.

Miféle Tesla?, kérdezi Zoli. Az nem valami autó? Olyan elektromosféle?

Kristófék nevetnek. Amúgy nem is olyan húzós ez a Horvátország, mondják, kijön az egész út fejenként négyszáz euróból. Busz, vacsora, szállás, belépőjegy. Ezt mindenki kiköhögi.

Én pislogni sem merek, nemhogy köhögni. Négyszáz euró! Lehetne akár negyvenmillió is.

Ildi néni ránk villantja elegáns szemüvegét, és azt mondja, hogy Horvátország elég jó ötlet. De mindenki megengedheti magának? Ha igen, akkor is meg kell beszélnünk a szülői értekezleten.

Előre sajnálom anyukámat, de mukkanni sem merek. Diácska is szeretne menni, de micsoda tragédia! Szegény nagymama súlyos beteg, és a kislány most nem tud Pestről elszabadulni. Talán majd jövőre.

Elképzelem a jelenetet, és lassan a pad alá süllyedek szégyenemben.

Sanyi jelentkezik, feláll. Négyszáz euró? Ez irdatlanul sok pénz. Az én szüleim szegények.

Ildi néni arca lángba borul, mintha valaki valami nagyon csúnyát mondott volna. Rohadnál meg! Kapd be! Anyádat!, vagy ilyesmit. Mi nyíltan soha nem beszélünk pénzről az osztályban. Mert úgy teszünk, hogy mindenkinek van. Mert akinek nincs, az nem normális. Mert akinek nincs, abban nem lehet megbízni.

Hátrapillantok Sanyira, és már előre sajnálom, hogy milyen csúnyán ki fogják röhögni. Már hangolnak is a fiúk a leghátsó sorban.

Ildi néni felemeli a kezét, hogy elhallgattassa a kuncogást.

De nincs rá szükség, mert Sanyi csak áll egyenesen, rendületlenül mosolyogva. És nem is akarok Plitvicére menni. Annál sokkal jobb ötletem van, jelenti ki nyugodtan.

Ildi néni a torkát köszörüli: hm, khm, khmh… igen, persze, rendben, meghallgatjuk. De van-e még valaki, aki nem szeretne Horvátországba jönni? Ezért vagy azért… Tessék, Dia, mondjad!

Alig hiszem el, hogy egyenesen állok, szemben a többiekkel.

Nekünk most otthon problémáink vannak. Nem akarom anyukámat ezzel terhelni. Talán majd jövőre. Várom a hátsó padokból felcsattanó röhögést. Én bízom, te bízol, ő bízik…

De semmi.

Jól van, Dia, mondja Ildi néni kedvesen. No, lássuk! Van-e még valaki, aki nem szeretne, vagy nem tud Plitvicére jönni?

Anett jelentkezik, ő már járt ott, szerinte Horvátország dögunalom. Csináljunk inkább valami sokkal izgalmasabbat! Fedezzünk fel együtt valamit!

Csodák csodája, Berci – aki mióta Sanyi mellett ül, elfelejtett dühöngeni – jelentkezik. Ő szeretne jönni. Hegyet mászni, fürdeni, felfedezni. Akárhová, Horvátországba, Erdélybe, Ausztriába vagy a Margitszigetre. Csak ne lökdösse őt senki! És ne legyenek a buszban idegenek! És ne tartson az út sokáig! És ha kicsit dühöng vagy hadonászik, ne haragudjunk rá. Ő nagyon szeretne velünk lenni.

Ildi néni bólint és széttárja a karját: hova menjünk? Hát nem könnyű. Ne legyen az út drága, ne legyenek idegenek a buszban, ne tartson az út sokáig…

Sanyi, bár még senki sem szólította, felugrik. Én azt javaslom, fedezzünk fel egy új barlangot! Ehhez nem kell buszozni, ez nem kerül sokba, és sokkal, de sokkal kalandosabb, mint egy tó, amit már mindenki ismer. A Szemlő-hegy tele van fura barlangokkal, mi lenne, ha mi is felfedezhetnénk egyet! Utána mutogatnának minket a tévében.

A hős 6/A! Hogy az mennyire szuper lenne!

Hogy micsoda? Egy barlang?! Na, ez rettenetes! Ezt sürgősen felejtsétek el, hadarja rémülten Ildi néni. Egy barlang szörnyen veszélyes hely, egyáltalán nem való gyerekeknek.

De nem felejtjük el. Pontosan azért, mert veszélyes. Sanyi hisz benne, hogy van egy barlang az iskola pincéje alatt. Hallotta erről sustorogni a konyhásokat. Egy furcsa mélyedés. Egy egészen csodálatos, fantasztikus hely. Mert szerinte valami NAGY, valami rendkívüli dolgot kéne csinálni a Plitvicei-tavak helyett. Valami NAGYON NAGYOT. Leereszkedni ebbe a hasadékba, és felfedezni egy új dimenziót.

Mostanában már nem szégyellek ezzel a Sanyival az Áfonya utcán végigmenni. Tudom, hogy öt testvére van, hogy szegények, és hogy az apukája karbantartó valahol. Hogy valami ismerős ismerősének a lakásában laknak, aki bármikor kidobhatja őket.

Én bízom, te bízol, ő bízik… Sanyin nem érződik, hogy ő nem bízna valakiben, vagy hogy valami miatt szörnyen aggódna. Talán pont ő lesz az, akinek elmesélem, hogy mi történt az apukámmal, hogyan menekültünk az Áfonya utcába, és hogy én mért nem tudok a többiekkel kirándulni menni.

Sanyiban a neve a legcikibb. Egyszer a buszmegállóban nyíltan megkérdeztem, hogy hívhatnak egy normális embert Petőfi Sándornak.

Észnél voltak a te szüleid?

Sanyi ezen is csak nevetett. Ugyan már, Dia! Hogy hívhatnak egy normális embert Harry Potternek? Vagy Voldemortnak? Igor Karkarovnak? Dumbledore-nak? Vagy Luke Skywalkernek?

A név csak egy név. Nem számít. Persze a tanárok azt gondolták, hogy őt a neve miatt az osztályban majd kinevetik. Ezért volt ő annyi ideig Sanyi Sanyi. Hát nem vicc? A tanárok még azt sem tudták, őt nem olyan könnyű kiröhögni.

De miért pont ezt a nevet adták neked a szüleid?, erősködtem tovább.

Tudod, Kárpátalján mit tudja egy ottani hivatalnok, hogy ki az a Petőfi. Ők nem beszélnek magyarul. Akár Krokodilnak vagy Nyúl Bélának is nevezhettek volna a szüleim. És hát nem is értem, mi bajom lenne a saját nevemmel? Petőfi Sándor. Nekem nagyon tetszik. Ő a példaképem.

OTTÓ
(2022. május)

Hogy keveredtünk ebbe a barlangügybe? Elmondhatom, részben miattam is. A kirándulásról beszélgettünk, erre Kristóf bedobta a Plitvicei-tavakat. Hogy menjünk oda! Négyszáz euró! Az nem is olyan sok. Minden hülye ki tudja köhögni. De akiknek erre nem volt pénze, azok elkezdtek máson agyalni. Hát így jött a barlang. Hogy van egy csodálatos hasadék az iskola alatt, egy valódi barlang, és azt nekünk sürgősen fel kell fedezni.

Ez nekem is nagyon tetszett.

Az osztályfőnökünk meg csak fogta a fejét: jaj-jaj-jaj-jaj! Micsoda veszélyes dolog! Nem gondolhatjátok ezt komolyan! Sürgősen felejtsétek el! Ildi néni már csak ilyen. Óvodába való, nem hatodikosok közé.

A barlangtémát először Sanyi vetette fel. Hogy lemegyünk, és találunk egy másik dimenziót. Vagy ha azt nem, hát egy föld alatti várost, egy csodás Alsó-Budapestet. Vagy legalább eltemetett római és magyar katonákat, hatalmas kincseket vagy csodálatos, régi fegyvereket. Ha meg ezek közül semmit sem, akkor legalább pár nyavalyás cseppkövet. Híresek leszünk, ez a lényeg.

Sanyinak folyton ez jár az eszében. A hírnév, a siker! Hogy majd mutogatnak minket a tévében!

De vajon mire jó ez? Nagyapám híres színész. Ő már minden szerepet eljátszott, a fél ország ismeri, elképesztő díjai vannak, a nők a lába előtt hevertek, és most magatehetetlenül fekszik egy szanatóriumban. Sokszor nyaggatom a szüleimet, menjünk be hozzá, látogassuk meg. Néha tényleg bemegyünk. A hírnévből sokszor ennyi marad, hogy hogy vagy, papa? Mit szólsz a napsütéshez? Ne hozzunk neked megint valami finomat, apuka? Mondjuk, egy kis mákos rétest, azt mindig úgy szeretted… És nagypapi, a híres színész, a nők hajdani bálványa csak lelkesen bólogat. Ahogy meghallja a rétes szót, cuppant egyet. Azt hiszem, a hírnév még a pénznél is kevesebbet segít az embereken.

Nekem egészen más tetszett meg a Sanyi-féle Nagy Barlangászásban: az igazság. Hogy mi magunk derítjük fel ezt az alsó világot. Hogy a felnőttek nem szólhatnak bele semmibe. Hogy bebizonyíthatjuk, hogy a felnőttek semmivel sem okosabbak… Ha mi tényleg felfedezünk egy új barlangot, akkor minket nem ünnepelni fognak – ezt csak Sanyi képzeli a rossz tornacipőjében –, hanem elítélni. Hiszen hogy merészelhet egy csapat tizenkét éves bármit felfedezni! Talán nem véletlen, hogy eddig egyetlen tizenkét éves gyerek sem lett a saját jogán híres.

Van egy flúgos angoltanár az iskolában, Niki néni. Az a fajta, aki mindig mindenért összerezzen, és olyan gyorsan változik az arca sírósra vagy nevetősre, mintha egy láthatatlan kéz nyomkodná a hasát. Egy nyolcadikos viccből szellentett az óráján, erre ő elsírta magát, és másnap berendelte a gyerek szüleit. Jaj-jaj-jaj-jaj-jaj! Niki néni talán így született: már akkor méltatlankodott, mikor a szülőszobában az orvos felemelte. Kikhérem magamnak… Mégis mit képzelnek? Szegény Niki néni nagyon érzékeny, mondják a tanítványai, akik szeretik. Én nem tudnám szeretni.

Tulajdonképpen sokáig észre sem vettem. Hiszen minket nem tanított, csak elvonult előttünk a folyosón a lebernyegeiben, a hosszú, bő szoknyáiban, a színes, térdig érő pulóvereiben, mint egy eleven zászló. És még ha lett volna ennek a Niki néninek a folytonos méltatlankodáson túl valami izgalmas hobbija! Van egy másik lökött tanárnő, a Barbi néni, az legalább egy pumát tart a kertjében, és többször átúszta a Balatont. Egy ilyen tanárnővel már lehetne miről beszélgetni!

Ám ez a Niki néni egyszer a fejébe vette, hogy mi Csongorral az iskolaudvaron „erősen” bámuljuk, és csúnya szavakat kiabálunk neki. De miért bámultuk volna erősen? Vagy gyengén, vagy akárhogy? Vagy ferdén, vagy fordítva? Igazság szerint észre sem vettük. No de Niki néni odarohant hozzánk, és azt ordította, hogy ezt már nem tűrheti – mindennek van határa, ezt még megkeserüljük! Rettenetes alakok vagyunk, kis szörnyetegek, ragadozók… így meg úgy, és ő most azonnal rohan az igazgatóhoz. Mielőtt annyit mondtunk volna, hogy bikk, el is rohant, csak úgy suhogtak a színes szoknyái. Mi meg csak néztünk ki a fejünkből, és nem értettük, hogy mi történik.

Aztán jött az igazgató, nagy sebbel-lobbal: ejnye, ejnye, fiúk, mit képzeltek, rögtön kérjetek bocsánatot!

Dehát mi a baj? Mit csináltunk? Csongor kínjában röhögött, Niki néni vállát meg közben rázta a zokogás, és sírás közben egyre csak azt hajtogatta, ezt már nem tűrheti, ez felháborító! – az egész annyira, de annyira nevetséges volt. Az igazgató pár percig zavartan hallgatott, aztán rám rivallt, hogy én micsoda tuskó vagyok, mégis mit képzelek magamról? Na, majd a szüleim! Ő aztán elbeszélget velük!

És tényleg elbeszélgetett – én is ott voltam.

A szüleim előtt elmondott mindenféle sunyi, alattomos alaknak, aki szegény Niki nénit a nőiességében a sárga földig megalázta, mondta felemelt mutatóujjal. A sárga földig! Apám háborgott, kereste a szavakat, anyám meg szégyenében a föld alá süllyedt. Én pedig újra és újra elmondtam: nem, nem és nem… én egyáltalán nem csináltam semmit. Senkit nem aláztam meg. A nőiességében sem. Mi észre sem vettük, hogy Niki néni az udvaron van. Nem is ismerem azt a szót, amit Niki néni szerint kiabáltunk.

Újabb kihallgatás, aztán újabb szembesítés.

Nem, nem, nem. Semmi rosszat nem csináltam. Én észre sem vettem Niki nénit.

Nem, nem, nem, nem.

De a következő szembesítésen Csongor bejelentette, hogy ő a telefonjával volt elfoglalva, és az is lehet, hogy én közben erősen bámultam a tanárnőt, sőt odakiáltottam neki valamit. Ő nem tudja, mert nem figyelt rám. Ő nem hallotta. De lehet, hogy mégis…

Megbolondultál?, kiáltottam rá.

Pedig nem bolondult meg. Csak nyilván elege lett a hercehurcából.

Nekem is elegem volt, de otthon folytatódott a bál.

Nem lehetsz ilyen makacs, Ottó, sírdogált anyukám, mindenki megkönnyebbülne, ha Niki nénitől bocsánatot kérnél. Mibe kerül ez neked, Ottó?

Bocsánatot, bocsánatot – de vajon miért? Én még csak nem is ismerem azt a szót, amit Niki néni szerint utána kiabáltunk. Apukám töltött magának egy italt és röhögött. Elmondta a legrosszabb vicceit, ilyenek a nők, meg olyanok a nők, szörnyű volt hallgatni. Ez kell nekik, meg az kell nekik. Hidd el, Ottó, ez a hibbant vénlány addig nem száll le rólad, míg térden állva nem kérsz tőle bocsánatot.

Anyukám tiltakozott, de előtte még elsüllyedt szégyenében, apukám meg ezen még hangosabban nevetett.

Milyen az a sárga föld, ahova az emberek elsüllyednek? Miért sárga? Miért nem vörös vagy zöld? Erre nem mondtak semmit a szüleim. Csak szóban csépelték egymást megállás nélkül.

Mikor nem bírtam tovább, berohantam a szobámba. Hogy lehet ezt az őrületet kibírni? Ilyen volna az én világom? Ilyen emberek között akarok felnőni? Nem lenne jobb nekem egy másik világban?

Másnap is megtagadtam a bocsánatkérést.

Nem, nem, nem, mondtam. Én nem csináltam semmi rosszat. Én nem szoktam ismeretlen szavakat kiabálni. Nem szoktam soha senkit erősen bámulni. Én odamegyek, és megmondom, ha nem tetszik valami. Ha tetszik, azt is. Niki néni ott volt, eltakarta a szemét a kezével, és jajgatott: „ő ezt nem tűri tovább”, „ez már gyalázat”. Az igazgató bólintott: és közölte, a mi iskolánkban az ilyesmi nem járja, ő ilyen viselkedést nem tolerálhat, igazgatói figyelmeztetőt ad nekem.

A jó Ildike néni meg közben szomorúan bólogatott: jaj-jaj-jaj, a szíve szakad meg, de ő aztán nem segíthet. Egy szóval sem mondta, hogy ez az Ottó nem olyan gyerek. Hogy én nem kiabálok akármit.

Kifelé menet az igazgató férfiasan a vállamra csapott.

Na, fel a fejjel, öcsi, talán ezt akarta a mozdulattal kifejezni.

Mert ő aztán egy percig nem kételkedett abban, hogy beszóltam a tanárnőnek, de talán úgy gondolta: a fiúk mind ilyenek. Viszont álltam a sarat, és ez imponált neki.

Száz szónak is egy a vége: eldöntöttem, nem ebben a világban akarok felnőni.

Ha már kirándulunk, menjünk a tanárok nélkül.

Felügyelet nélkül! Egyedül! Vesszünk el! Hagyjuk itt a felnőtteket!

Mikor az osztállyal a Szemlő-hegyi-barlangban jártunk, egy öreg barlangász kísért minket. Elmagyarázta, hogy milyen sok barlang lehet a föld alatt: erre-arra kanyargó járatok, hosszú-hosszú folyosók, vízmosta országutak, melyeken még egyetlen ember nem sétált végig. A Szemlő-hegy ilyen, ha valaki el akar ültetni egy fát, ás egy nagy lyukat a kertjében, rögtön egy másik valóságban találja magát. A Szemlő-hegy ilyen – de milyen pontosan?

Ahogy Sanyi mondja, itt könnyű átcsusszanni egy másik világba.

A konyhások tényleg régóta mondogatják, hogy talán szólni kéne az önkormányzatnak, mert van egy gyanús hasadék az iskola pincéjében. De a hatóságok, vagyis a felnőttek egyelőre a fülük botját sem mozdítják. Pedig ez az új barlang talán izgalmasabb, mint bármi, amit a felnőttek kitaláltak. Adhatnának nevet is neki: Tesla-hasadék.

Mert Tesla azért tényleg valaki volt. Ő soha nem foglalkozott volna Niki néni-féle drámákkal. Őt senki nem alázhatta volna meg egy igazgatói irodában.

A következő hétfőn körbeküldtem egy cetlit az osztályban: akarunk-e barlangokat felfedezni osztálykirándulás helyett? Mindenki azt írta: igen, még a mozgássérült Réka, sőt Csen, a kínai fiú is. Ő talán nem értette, miről van szó, de nagyon jó matekos, az ilyeneknek pedig hasznát veszik minden expedícióban. A legmeglepőbb, hogy még Berci is jelentkezett. Ő odaírta a lap aljára: megyek én is, csak ne lökdössetek!

Egy jó expedíció leginkább a tervezésen múlik. A stratégián, a felkészülésen, az előrelátáson. Először is megbeszéltük, hogy mi mindent kell másnap megbeszélnünk. A legjobb az lesz, ha találkozunk a Kecske utcai játszótéren. Vagy találkozzunk a Daubner cukrászda előtti padoknál?

No de ott nem biztonságos, illetéktelenek is kihallgathatnak, vetette közbe Kristóf.

A Kecske utcánál maradtunk, ám Sanyi másnap nem jött iskolába.

Se másnap, se azután.

Ildikó néni kiállt az osztály elé, és bejelentette, hogy ez a csudabogár Sanyi, akit ő már egészen megszeretett, elköltözik Pestről a szüleivel. Hogy hova, azt nem tudja. Ám nem hiszi, hogy Sanyit félteni kéne, ő biztos benne, hogy máshol is remekül feltalálja magát.

Berci erre ledobta a könyveit a földre, jelezve, hogy ő most nem találja magát, és perceken belül dühöngeni kezd. Ő azt akarja, hogy Sanyi rögtön visszajöjjön. Lehetőleg el se menjen. Hogy ne találja fel magát máshol, csak itt a Szépvölgyiben.

Ildi néni Danit sem tudta megnyugtatni.

Nem, nem, nem, ő sem tudja, hogy Sanyi miért költözik el. Ő nem faggathatja ki a szülőket – mégis hogy nézne ki az ilyesmi? Sanyi szülei szabad emberek. Az iskolatitkár viszont elpletykálta, hogy Sanyi apukája bejött az igazgatóhoz, és valami pompás, új üzletről mesélt. Egy rokonnal pulykafarmot csinálnak az Alföldön.

A pulykafarm valami vicc, vélte Tomi. Egyetlen normális ember nem akar ilyet csinálni.

Csinálni, csinálni, csinálni… Dehát nem lehet ilyet csinálni!, toporzékolt Berci.

De kiderült, hogy lehet. Nemcsak a diplomatagyerekek meg a menedzserek költözhetnek ide-oda, összevissza. Hanem Petőfi Sanyi is.

Vicc vagy nem vicc. Majd egyszer előkerül Sanyi, ha úgy hozza a sors, mondta Ildi néni. Róla tudni kell, hogy szeret érzelgős hülyeségeket mondani.

Hónapokig nem láttuk Sanyit.

Én mindenesetre próbáltam folytatni az expedíció előkészületeit.

Kiosztottam a többieknek egy csomó fénymásolatot a cseppkövekről, a budai barlangrendszerről, a Pálvölgyi-barlang felfedezéséről. Összegyűjtöttem egy csomó linket az északnyugati átjáróról és Amundsen kapitány utazásairól. Írtam egy összefoglalót Ausztrália felfedezéséről és a Magellán-expedícióról.

Brrrrrrrrrr! Hogy te mekkora kocka vagy, Ottó, mondogatták a többiek.

És tényleg. Sanyi nélkül minden annyira komolytalannak és gyerekesnek tűnt. Kockásnak – erőltetettnek –, nem kereknek.

Úgyhogy beletörődtem, hogy júniusban mégiscsak a Plitvicei-tavakhoz utazunk. Felnőtt kísérettel, busszal, szabályosan. Ildi nénivel. Ahogy mifelénk szoktak kirándulni a gyerekek.