Michael A. Singer

Felszabadított
lélek

Spirituális utazás
önmagunkon túlra

részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Michael A. Singer:
The Untethered Soul: The Journey Beyond Yourself

A copublication of New Harbinger Publications
and Noetic Books
Copyright © 2007 by Michael A. Singer
New Harbinger Publications, Inc.

Hungarian translation © Gömöri Péter, 2013, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2013, 2023

ISBN 978 963 568 346 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám
Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Elektronikus változat Ambrose Montanus

A Felszabadított lélekről
megjelent méltatások

„A Felszabadított lélekben Michael Singer felfedezőútra hív, és lépésről lépésre elkalauzol bennünket a gjánán, az intellektus jógáján keresztül a Forráshoz. Mindezt elegáns szűkszavúsággal. Aki figyelmesen olvassa ezt a könyvet, annak jutalma nem csak az örökkévalóságra vetett futó pillantás lesz.”

Deepak Chopra, az Élet a halál után című könyv szerzője

„Michael Singer világos, sallangmentes stílusban tárja elénk az évezredek alatt felhalmozódott spirituális tudás leglényegét. A Felszabadított lélek minden egyes fejezete emberi létünk kötöttségeiről szóló tanulságos meditáció, és hasznos tanács ahhoz, hogy miként oldhatjuk ki e kötelékek csomóit, hogy a lelkünk szabadon szárnyalhasson. A szerző beható tárgyismerete nagyszerűen tükröződik a könyv lényeglátásában és egyszerűségében.”

James O’Dea, a Noetikai Tudományok Intézetének (IONS) elnöke

„Ennek a könyvnek a mély szellemisége bárkit könnyen megérint. Tükröt találsz benne, amelyben magad felé fordítva megpillanthatod igazi, kötöttségektől megszabadított, szent önmagadat. Ha érdekel a gyakorlati, mindenféle hitvallástól és ünnepélyességtől mentes spiritualitás – akkor élvezni fogod ezt a könyvet.”

Zalman Schachter-Shalomi rabbi, a Jewish With Feeling
és a From Age-ing To Sage-ing című könyvek társszerzője

„Michael Singer számomra a gondolkodás vadonatúj dimenziói előtt nyitotta meg az utat. A Felszabadított lélek mind lelki, mind intellektuális szempontból izgalmas kihívásokat tartogat. Lehet, hogy többször is el kell olvasni, és alapos önvizsgálatra is szükség lesz a megértéséhez, de ez a könyv mindenképpen kötelező olvasmány mindazoknak, akiket őszintén érdekel önmaguk rejtélye és az igazság.”

Louis Chiavacci, a Merrill Lynch alelnöke, a Barron’s ranglistáján
a 15 legbefolyásosabb amerikai befektetési alapkezelő egyike.

„A Felszabadított lélek ragyogó értekezés a spirituális tudatossághoz vezető útról. Világos és hatásos írásmű. Michael Singer szilárd kiindulópontot szolgáltat mindazoknak, akik elszánták magukat egy spirituális lelki utazásra.”

Abdul Aziz Said, a kairói Amerikai Egyetem
Iszlám Béketanulmányok Tanszékének professzora

„A tudást szomjazó lelkek mindenütt a világon túláradó örömmel olvassák ezt a művet.”

Ma Yoga Shakti Saraswati, a Yogashakti Nemzetközi Misszió alapítója
és a Hinduism Today folyóirat „Az év hinduja 2000” díj kitüntetettje

„Bár a Kelet az Kelet, a Nyugat meg Nyugat, Michael Singer mégis játszi könnyedséggel hidalja át ragyogó értekezésében a két ősi kultúra között húzódó szakadékot, és mutatja meg az olvasónak, miképp boldoguljon az életben, akár a spirituális út, akár a mindennapi élet buktatóival szembesül. Freud arra tanított, hogy az élet két legfőbb komponense a szeretet és a munka. Singer briliáns könyve olvasmányosan, szellemesen és metszően precíz logikával gondolja tovább ezt a freudi koncepciót és mutatja meg nekünk, hogy e kettő csak ugyanannak az önzetlen odaadásnak a két pólusa.”

Ray Kurzwell, feltaláló,
a Nemzeti Műszaki Tudományos Érdemérem kitüntetettje
és a The Age of Spiritual Machines, The Singularity is Near
és más könyvek szerzője

„Ez egy nagyhatású és gondolatébresztő mű, amely – ezt kell, hogy mondjam – önálló kategóriát teremtett. Michael Singer egyszerű szavakkal írt és ennek ellenére is mélyenszántó könyvében egy olyan utazásra invitálja az olvasót, amely az egóhoz láncolt tudatunktól elindulva rövidlátó, bezárkózó önképünkön túlra vezet, oda, ahol a kitartó utazót lelki megkönnyebbülés, sőt maga a felszabadulás várja. Michael Singer könyve felbecsülhetetlen értékű ajándék mindazoknak, akiket elkeserít a hosszú ideje tartó hiábavaló kutatás és vágyakozás a gazdagabb, értelmesebb és alkotóbb élet után.”

Amrit Desai jógi,
a korszerű jóga nemzetközileg elismert úttörője

A Mestereknek

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezető

I. rész: Tudatra ébredés

Első fejezet: A belső hang

Második fejezet: Belső lakótársad

Harmadik fejezet: Ki vagy te?

Negyedik fejezet: A tudatos én

II. rész: Az energia megismerése

Ötödik fejezet: A végtelen energia

Hatodik fejezet: A spirituális szív titkai

Hetedik fejezet: A bezárkózási hajlam leküzdése

III. rész: Önmagad felszabadítása

Nyolcadik fejezet: Elengedés vagy zuhanás

Kilencedik fejezet: Húzd ki szívedből a tüskét

Tizedik fejezet: Szabadítsd fel a lelkedet

Tizenegyedik fejezet: A szabadság ára: a fájdalom

IV. rész: Túl önmagadon

Tizenkettedik fejezet: Döntsd le a falakat

Tizenharmadik fejezet: Lépj túl önmagadon

Tizennegyedik fejezet: Ne „kapaszkodj” tovább

V. rész: Éld az életet

Tizenötödik fejezet: A feltétel nélküli boldogság ösvényén

Tizenhatodik fejezet: Az elfogadás útján

Tizenhetedik fejezet: A halál tanítása

Tizennyolcadik fejezet: A középút titka

Tizenkilencedik fejezet: Isten szeretete

Forrásmunkák

A szerzőről

A szerző további tanításai

Köszönetnyilvánítás

Ennek a munkának a magvait Linda Bean ültette el bennem, amikor néhány előadásom átiratát készítette elő, és arra biztatott, írjak egy könyvet belőlük. Előbb türelmes, évekig tartó kutatómunkával előásta az archivált anyagokat, aztán eljött az ideje, hogy munkához lássak. Nem tudom eléggé megköszönni neki azt az önzetlen odaadást, amivel hozzájárult ennek a könyvnek a létrejöttéhez.

Amikor elkezdtem írni, Karen Entner volt az, aki tartalmi javaslataival és a kézirat gondozásával segített az anyagok összeállításában. Számos verziót dolgoztunk át újra meg újra mi ketten, mire a szófolyam képessé vált arra, hogy békével töltse el a szívet, az elmét és a lelket. Odaadó és önzetlen hozzájárulása sok köszönetet érdemel, és külön öröm, hogy a könyv megjelenésével Karen egyik egész életében dédelgetett álma válik valóra.

Bevezető

„Légy hű magadhoz: így, mint napra éj,

Következik, hogy ál máshoz se léssz.”

William Shakespeare: Hamlet

(Arany János fordítása)

Polonius ezekkel a szavakkal fordul a fiához, Laerteshez a Hamlet első felvonásában, és Shakespeare bölcs intése ma is éppoly világos és egyértelmű, mint amikor a mű keletkezett. Azt tudhatjuk meg belőle, hogy másokhoz is csak úgy fűzhet bennünket őszinte viszony, ha önmagunkkal is őszinték vagyunk. Bár ha Laertes őszinte akar lenni önmagával, rögtön eszébe juthat, hogy apja tanácsa valójában nesze semmi, fogd meg jól. Mert hát melyik „önmagunkhoz” legyünk őszinték? Ahhoz, amelyik rosszkedvünkben telepszik ránk, vagy ahhoz, amelyik a hibáinkat érezteti velünk? Vagy talán arra hallgassunk, amelyik kétségbeesett vagy felháborodott pillanatainkban szólal meg szívünk legrejtettebb zugaiban, esetleg arra, amelyik életünk múló, boldog és gondtalan perceiben jelenik meg előttünk?

Az ilyen kérdések rádöbbentenek, hogy „önmagunk” fogalma jóval képlékenyebb, mint gondoltuk volna. Ki tudja, talán ha Laertes segítségül hívhatta volna mai pszichológiai tudásunkat, okosabb lesz tőle. Freud, a pszichológia atyja, a pszichét 1927-ben három részre osztotta: az ösztön-énre, az énre és a felettes-énre. Szerinte ösztön-énünk ősi, állati vágyaink hordozója; a felettes-énben nyilvánul meg a társadalom által ránk kényszerített erkölcsi és viselkedési szabályrendszer; az ego, az én pedig igaz valónkat képviseli a külvilág felé, és szakadatlanul azért küzd, hogy a másik két erős késztetést egyensúlyban tartsa. De vajon mire ment volna ezzel szegény Laertes? Végül is a három ellenkező irányban ható erő közül melyikre hallgassunk?

Megint csak azzal szembesülünk, hogy a dolgok bonyolultabbak, mint amilyennek első pillantásra tűnnek. Ha van erőnk hozzá, hogy mélyebbre hatoljunk „önmagunk” felszínes értelmezésénél, mindjárt olyan kérdésekbe botlunk, amelyeket legtöbbünk sosem tenne fel magának: Vajon létem megannyi aspektusa mind része-e „önmagamnak”, vagy csak egyetlen énem van – és ha igen, akkor melyik az? Hol van? Hogyan nyilvánul meg, és miért éppen úgy?

A következő fejezetekben „önmagunk” felfedezésére indulunk, de ezt nem a hagyományos módon tesszük. Sem a pszichológia tudományának tekintélyes szakértőit, sem elmúlt korok nagy filozófusait nem hívjuk segítségül. Nem bonyolódunk vallási vitákba, sem magyarázatokba, és nem hagyatkozunk az emberek véleményére sem, bármekkora statisztikai tömeg álljon is e tudás mögött. Ehelyett ahhoz az egyetlen forráshoz járulunk, amelynek páratlan és első kézből való ismerete van tárgyunkról. Ahhoz a szaktekintélyhez fordulunk, aki egész élete során mással sem foglalkozott, csak lankadatlanul gyűjtötte azokat az adatokat, amelyeknek kiértékelésével végre pontot tehetünk kutatómunkánk végére. Ez a szaktekintély nem más, mint te.

De mielőtt elragadna a hév, vagy épp ellenkezőleg, inadba szállna a bátorságod, jobb, ha tisztázunk valamit: nem a véleményedre vagy a nézeteidre vagyunk kíváncsiak. Érdektelen, hogy milyen könyveket olvastál e tárgyról, hogy milyen előadásokat hallgattál végig, vagy milyen szemináriumokra jártál. Egyetlen dologra vagyunk kíváncsiak: arra, hogy intuitív tapasztalásodban milyen az: önmagadnak lenni. Nem ismeretet keresünk; közvetlen tapasztalásodat akarjuk ízeire szedni. Ugye érted? Ebben a gyakorlatban egyszerűen nem hibázhatsz, hiszen „önmagad” az, aki vagy, mindig és mindenhol. Pusztán rendet kell raknunk. Mert előfordulhat, hogy odabent kicsit nagy az összevisszaság...

E könyv fejezetei olyanok, mint a tükrök, amelyekben minden fejezetben más-más szögből pillanthatod meg „önmagad”. És bár a kalandnak, amibe belevágunk, főként lelked benső tájai a színhelyei, életed minden vonatkozásába bepillantunk. Neked semmi mást nem kell tenned, csak légy nyitott, és szemléld magadat őszintén, természetesen és intuitívan. Ne feledd, amikor „önmagad” gyökereit keressük, igazából téged akarunk megtalálni.

Ahogy oldalról oldalra haladva olvasod ezt a könyvet, rá fogsz jönni, hogy számos fontos kérdésről sokkal többet tudsz, mint gondoltad volna. Mert az az igazság, hogy már most is tudod, miként találj önmagadra, csak épp elterelte valami a figyelmedet, és eltévedtél. Ahogy újra összpontosítasz, rájössz, hogy nemcsak megtalálod önmagad, de fel is szabadíthatod. És csakis rajtad múlik, hogy ezt meg is teszed-e. De vigyázz: ha végigolvastad az egész könyvet, akkor minden kitisztul, bármire képessé válsz – és nem lehet többé másokat hibáztatni. Pontosan tudni fogod, mi a teendőd. És ha úgy döntesz, hogy belevágsz a soha véget nem érő önmegvalósításba, akkor őszinte tisztelettel fogsz tekinteni arra a valakire, aki valójában vagy. És akkor érted meg a tanítás mély bölcsességét: „Légy hű magadhoz.”

I. rész
Tudatra ébredés

Első fejezet A belső hang

„A fenébe is, nem jut eszembe a neve. Hogy is hívják? Pedig rögtön ideér. Vajon mi a neve? Sally... vagy talán Sue? Hiszen csak tegnap volt, hogy bemutatkozott. Mi van velem? Hát ez elég kínos lesz.”

Ha még nem tűnt volna fel, a fejedben egy soha véget nem érő képzeletbeli párbeszéd zajlik. Se vége, se hossza. Még sosem gondolkoztál el rajta, hogy mi ez a belső hang? Hogy mikor szólal meg, és mit miért mond? Hogy mennyi igazság van benne? Vagy hogy egyáltalán fontos-e, amit mond? És ha most éppen azt hallod odabent, hogy „Fogalmam sincs róla, miről beszélsz. Nincs nekem semmiféle belső hangom!”, akkor éppen őt hallgatod.

Érdemes most szépen hátrálni egy lépést, és alaposan megvizsgálni ezt a hangot, hogy megpróbáld jobban megismerni. Az a baj, hogy túl közel vagy hozzá ahhoz, hogy tárgyilagosan tudd szemlélni. Távolságot kell teremtened, és onnan megvizsgálnod, hogy mit mond. Vezetés közben ilyen és ehhez hasonló belső beszélgetéseket hallasz:

„Nem kellett volna felhívnom Fredet? Dehogyis nem. Te jó ég, hát már megint elfelejtettem! Ezúttal biztosan megsértődik. Lehet, hogy többé nem is áll szóba velem. Mi lenne, ha most megállnék valahol, és felhívnám? Á, inkább mégse. Most nincs időm megállni...”

Figyeld meg, hogy ez a képzeletbeli hang a beszélgetésben hol az egyik, hol a másik oldalon szólal meg. Mintha mindegy volna neki, melyik oldalt képviseli éppen, és csak az lenne fontos, hogy soha abba ne hagyja. Amikor fáradt vagy, és már próbálnál elaludni, ugyanez a hang szólal meg a fejedben:

„Mi a fenét csinálok? Még nem alhatok el. Hiszen még mindig nem telefonáltam Frednek. Az autóban ugyan eszembe jutott, de aztán mégsem hívtam fel. Ha most megint elmulasztom... Bár végül is most már túl késő van hozzá. Nem, ilyenkor már nem lehet telefonálni. Nem is értem, hogyan juthatott ilyesmi az eszembe. Na, gyerünk aludni! A csudába, most meg nem tudok elaludni. Mintha a fáradtság is elmúlt volna. Pedig holnap sűrű napom lesz, korán kell kelnem.”

Csoda-e, ha nem tudsz elaludni? Miért tűröd egyáltalán, hogy ez a hang folytonosan beszéljen hozzád? Hiába megnyugtató, sőt olykor kifejezetten kellemes, azért mégiscsak folyton összezavar.

Ha alaposabban megfigyeled ezt a belső hangot, legelőször azt fogod észrevenni, hogy soha, egyetlen pillanatra sem hagyja abba. Ha nem szeded ráncba, akkor csak beszél, beszél és beszél. Képzelj el valakit, aki folyamatosan járkál körbe-körbe, és közben megállás nélkül magában beszél. Furcsának tartanád, és magadban így okoskodnál: „Ha ő az, aki beszél, és az is ő, aki hallgatja, akkor nyilván előre tudja, hogy mit fog mondani. Akkor meg mi értelme az egésznek?” Ugyanez vonatkozik a fejedben beszélő képzelt hangra is. Minek beszél? Hiszen te vagy, aki mondja, és az is te vagy, aki hallgatja. Amikor pedig önmagával vitatkozik, tulajdonképpen kinek mond ellent? És ki lesz a vita győztese? Elég zavaros ügy. Ezt hallgasd meg:

„Azt hiszem, lassan ideje férjhez menni. − Ugyan már! Te is tudod, hogy még nem vagy rá elég érett. Megbánnád. − Igen, de szerelmes vagyok belé. − Ugyan már, Tomba is ugyanolyan szerelmes voltál. Mi lett volna, ha hozzámész?”

Ha alaposan megfigyeled, láthatod, hogy a hang nem akar mást, csak találni egy nyugvópontot, ahol végre abbahagyhatja. És ha ehhez arra van szükség, hogy egyik pillanatról a másikra térfelet cseréljen, megteszi. És akkor sem csitul, ha rádöbben, hogy nincs igaza. Olyankor álláspontot változtat, és folytatja tovább. Ha alaposan odafigyelsz, előbb-utóbb észreveszed a beszédfolyam kliséit. Amikor az emberben először tudatosul, hogy az agya megállás nélkül fecseg, az bizony elég meghökkentő élmény. Még az is előfordulhat, hogy hiábavalóan ráripakodsz, hátha akkor elhallgat végre. Csakhogy akkor rádöbbensz, hogy a belső hang kiabál a belső hanggal:

„Fogd már be! Aludni akarok. Muszáj egyfolytában beszélni?”

Hamar kiderül, hogy ilyen módon nem tudod elhallgattatni. Úgy tudod magad leginkább megszabadítani ettől a folytonos locsogástól, ha távlatba helyezed, és megpróbálod tárgyilagosan szemlélni. Tekints rá úgy, mint valami hangképző szerkezetre, amely el tudja hitetni veled, hogy odabenn egy valóságos személy beszél hozzád. Ne sokat foglalkozz vele; elég, ha tudatosítod. Édes mindegy, hogy a belső hang mit beszél. Egyre megy, hogy kellemes vagy rosszindulatú, mindennapos vagy spirituális természetű-e a mondanivalója. Azért mindegy, mert ez mégis csak egy belső hang a fejedben, nem egy valóságos személy. Kizárólag úgy tudsz eltávolodni tőle, ha őszintén nem érdekel, hogy mit beszél. Amíg úgy érzed, hogy mondandója egy része a saját véleményed, a többi meg valaki másé, még a rabja vagy. Akármikor megszólal, az nyilvánvalóan nem te vagy. Hiszen te az vagy, aki hallgatja. Aki észreveszi, hogy megszólalt.

Ugye, hallod, amikor beszél? Könnyen kipróbálhatod: most rögtön kényszerítsd rá, hogy mondja azt, hogy „Szia!”. Ezt ismételd meg egy párszor. Most pedig kiálts rá odabent! Hallod, hogy azt mondod, „Szia!”? Persze hogy hallod. Megszólalt egy hang odabent, te pedig kívülről hallgatod. A probléma ott van, hogy ennél mi sem egyszerűbb: te idekint hallod, hogy a hang odabent azt mondja, hogy „Szia!”, de azt már nehezebb belátni, hogy bármit mondjon is, akkor is csak egy hang, ami beszél, te pedig hallgatod. Akármit hallasz odabent, semmi olyat nem mondhat, ami valódi személyedből fakad. Képzeld csak el, hogy három tárgyat nézel – egy virágcserepet, egy fényképet és egy könyvet –, amikor valaki megkérdezi, hogy a három tárgy közül melyik vagy te. Azt felelnéd: „Egyik sem! Én a szemlélő vagyok, aki a három tárgyat nézi, amiket ideraktak az orrom elé. Mindegy, mit tesznek elém, én továbbra is a szemlélő leszek.” Érted már? Tehát egy személyről van szó, aki különböző tárgyakat szemlél. Ugyanez vonatkozik a belső hangra is. Mondjon, amit csak akar, te akkor is a hallgató vagy, aki észreveszi a jelenlétét. Egyszóval, ha úgy gondolod, hogy olykor a szívedből beszél, máskor meg ellened, akkor egyszerűen csak nem vagy tárgyilagos. Az is lehet, hogy azt gondolod, akkor a te hangod a hang, amikor kellemes dolgokat mond – pedig a hang akkor is csak a hang. Ha szimpatikus az, amit mond, akkor sem saját magadat hallod.

Ahhoz, hogy az igazi fejlődés útjára lépj, nincs annál fontosabb, mint hogy megértsd: a belső hang nem te vagy – te az vagy, aki hallgatja. Ha ezt nem sikerül világossá tenned, akkor azzal fogod pazarolni az időt, hogy megpróbálod kitalálni, mikor szól a belső hang valódi önmagadból. „Önmaguk keresése” számtalan tévútra vezeti az embereket. Egyre csak azon igyekszünk, hogy megállapítsuk, a sok hang közül vajon melyik képviseli igazi énünket, azt, akik valójában vagyunk. Pedig milyen egyszerű a válasz: egyik sem.

Ha tárgyilagosan vizsgálódsz, hamarosan rájössz, hogy a hang mondanivalója jobbára érdektelen. A locsogás java része puszta idő- és energiapocsékolás. Bármit sugalljon is a tudatod, az az igazság, hogy életedet szinte majdnem mindig tőled független külső erők alakítják. Akár azt is elhatározhatnád egy este, hogy nem akarod, hogy reggel újra feljöjjön a Nap. Mindegy, mit szeretnél, a Nap újra felkel, és ismét lenyugszik. A világban állandóan milliárdnyi esemény zajlik. Gondolkozhatsz felőlük amennyit csak tetszik, az élet megy tovább a maga útján.

Ami azt illeti, egészen ijesztő, milyen csekély hatással vannak gondolataink a világ folyására. Ha elszántad magad a tárgyilagosságra, aztán megvizsgálod a gondolataidat, rá fogsz jönni, hogy a legtöbbjüknek semmi jelentősége. Az égvilágon senkire és semmire nincsenek hatással, kivéve önmagadat. Semmi szerepük nincs, legfeljebb neked okoznak kellemes érzést vagy kétségbeesést a múlt, a jelen vagy a jövő történéseivel kapcsolatban. Merő időpocsékolás azt kívánni, hogy holnap ne essen az eső. Gondolataid semmiféle hatással sem bírnak az időjárásra. Eljön majd az ideje annak, hogy megértsd, semmi értelme a szűnni nem akaró belső diskurzusnak, sem annak, hogy folyton megpróbálsz mindent megérteni. Végül aztán majd az is világossá válik, hogy a problémák gyökere nem az életben keresendő. Az igazi bajt a fejedben uralkodó zűrzavar okozza – abból erednek a valódi problémák.

Ebből mindjárt lényegbevágó kérdés is adódik: ha a hang mondanivalója ennyire értelmetlen és felesleges, akkor miért létezik egyáltalán? A titok nyitja az, hogy megértsük, miért mondja azt, amit, és miért pont akkor. Például van olyan eset, amikor ez a képzeletbeli hang pont ugyanazért szólal meg, mint amiért a teáskanna fütyülni kezd. A felgyülemlett energia keres ily módon szabad utat magának. Ha elfogulatlanul megfigyeled, tapasztalni fogod, hogy amikor odabent megnő a feszültség és a félelem, vagy felerősödnek a vágyak, olyankor a hang is szokatlanul aktívvá válik. Ezt a jelenséget könnyen megfigyelheted, ha például felmérgesít valaki, akinek szíved szerint alaposan beolvasnál. Nyomban hallani fogod, hogy a belső hang jól beolvas neki, mielőtt egyáltalán megjelenne az illető. Az ember mindig lázasan keresi a megkönnyebbülést, amikor odabent elviselhetetlenné válik a feszültség. A hang azért szólal meg, mert odabent gond van, a beszéd pedig leereszti a gőzt.

De azt is észre fogod venni, hogy akkor is egyre beszél, amikor nem is vagy feldúlt. Tegyük fel, hogy sétálsz az utcán, és ilyeneket hallasz:

„Nocsak, micsoda kutya! Egy labrador! Sőt ott, abban a másik kocsiban is van egy kutya. Pont úgy néz ki, mint az első kutyám. Na és ott? Egy igazi autórégiség. Külföldi rendszámmal. Hát ebből aztán nem sok van errefelé!”

A hang tulajdonképpen interpretálja neked a világot. És ugyan mi szükséged rá? Hiszen amúgy is látod, ami körülötted történik, minek a hang, hogy külön felhívja rá a figyelmedet? Ezen alaposan gondolkodj el. Hiszen bármit is nézel, szemed egyetlen pillantásával azonnal milliónyi részletet ragadsz meg. Ha egy fa kerül eléd, minden erőlködés nélkül látod az ágait, a leveleit, az ágakon a bomló rügyeket. Mi szükség arra, hogy a látványt még külön szavakba is öntsd belül?

Micsoda somfa! Hát nem csodaszépek a zöld lombok között a hófehér virágai? És mennyi virág... Istenem, szinte roskadoznak tőle az ágai.

Ha alaposan megvizsgálod ezt az egész jelenséget, arra fogsz jutni, hogy a verbalizáció azért kell, hogy otthonossá tedd vele a téged körülvevő világot. A hang, mint valami fogadatlan prókátor, azt az érzést kelti benned, mintha te irányítanád a dolgok folyását. Néha egyenesen úgy érzed, az így kommentált tárgyakkal személyes viszonyba kerültél. A fa már nem is egyszerű fa a tőled független világban; ez most már egy olyan fa, amit te láttál, nevet adtál neki, és véleményt formáltál róla. Azáltal, hogy képzeletben beszéltél róla, a nyers, közvetlen élményt saját gondolatoddá szelídítetted. Ott pedig jól megfér és beolvad a többi gondolatod közé, amelyekből többek között értékrendszered és múltbéli tapasztalataid táplálkoznak.

Vizsgáld most meg a külvilágról keletkező tapasztalataid és a belső, képzeletbeli világod interakciói közötti különbségeket. Amikor az ember gondolkozik, szabadon alkothat bármiféle képzeteket, és ezeket a képzeteket mondja fel azután a belső hang. Mindannyian hozzászoktunk, hogy visszavonuljunk elménk otthonosan ismerős játszóterére, ahol kedvünkre rakhatjuk össze a gondolatokat, és tetszés szerint manipulálhatjuk is őket. Ez a meghitt, belső tér alternatív környezetünk, amelyben mi vagyunk az urak. Csakhogy a külső világ a saját törvényei szerint működik. Amikor a hang a külső világról alkotott gondolatokat mondja fel neked, ezek a gondolatok ugyanegy térben és testvéri egyenlőségben léteznek a többi gondolatoddal. Sőt keverednek egymással, és végül befolyásolják a világról alkotott tapasztalásodat. Végeredményben tehát a külvilágnak nem a kendőzetlen, valódi állapota lesz tapasztalásod tárgya, hanem az a személyes értelmezés, amilyennek te a világot látod. Ez a képzeleted által alkotott mesterséges valóságkép afféle mentális szélfogóként működik: megakadályozza, hogy a külső impulzusok nyers valóságukban zúduljanak a nyakadba. Gondold csak meg, minden pillanatban milliónyi dolgot látsz, de közülük csak néhányat beszélsz meg önmagaddal. Képzeletedben csak azokat az impulzusokat dolgozod fel, amelyek igazán számítanak neked. Így, ezzel az előszűréssel éred el, hogy úgy érzed, hatással vagy a valóságra, és minden szépen összeáll a fejedben. Tudatod végül is tehát nem magát a valóságot tapasztalja meg, hanem a valóságról alkotott képzeletbeli interpretációdat.

Alaposan figyeld meg ezt a folyamatot, hiszen folyton így jársz el. Odakint sétálsz a téli fagyban, megborzongasz, és akkor a hang azt mondja: „Hideg van!” Na, erre vajon mi szükség volt? Hiszen tudtad, hogy hideg van. Tapasztalod is. Akkor minek figyelmeztet rá? Azért alkotod meg újra a világot odabenn a fejedben, mert ott te vagy az úr, idekint pedig a valóság. Ezért beszélsz róla a képzeletedben. Ha már egyszer sehogyan sem sikerül úrrá lenned a külvilágon, akkor odabent eldiskurálsz róla, kritizálod és panaszkodsz róla, aztán majd eldöntöd, hogy mitévő légy. Ettől mindjárt jobban érzed magad. Amikor a tested megborzong a hidegben, alighanem semmit sem tehetsz, hogy a hőmérsékletet befolyásold. De amikor megszólal a belső hang, hogy „Hideg van!”, arra válaszolhatsz: „Mindjárt otthon vagyunk, már csak egy pár percig kell kibírni.” Rögtön jobban érzed magad, mert a képzelet világában mindig akad valami, amit megtehetsz, hogy úrrá légy a helyzeten.

Végső soron az történik, hogy újraalkotod a külvilágot önmagadban, és aztán ezt a képzetet éled meg valóságként odabent. Mi lenne, ha úgy döntenél, hogy véget vetsz ennek? Ha elhatározod, hogy mostantól abbahagyod a magadban való beszédet, és helyette tudatosan megtapasztalod magát a külvilágot, nyitottabbnak, egyúttal kiszolgáltatottabbnak fogod érezni magad. Azért van ez, mert így tényleg nem tudod előre, hogy mi fog történni, pedig hozzá vagy szokva, hogy a képzeleted mindig kisegít. Ezt úgy éri el, hogy az éppen megélt történést hozzáidomítja múltbéli tapasztalataidhoz és a jövőről alkotott elképzeléseidhez. Ettől pedig az az illúziód támad, hogy te irányítod a dolgokat. Ha a képzeleted kihagy, hirtelen nagyon kényelmetlenül érzed magad. A valóság a legtöbbünk számára túlságosan is valóságos, ezért engedjük át előbb a képzelet tompító szűrőjén.

Hamarosan fel fogod ismerni, hogy képzeleted azért beszél folytonosan hozzád, mert te magad adtad neki ezt a feladatot. Egyfajta védőmechanizmusként használod. Végül is biztonságot nyújt, amire szükséged is van. Ha valóban ezt akarod, arra kényszerülsz, hogy állandóan elszigeteld magad az élettől, ahelyett, hogy megélnéd. A világnak, amiben élsz, bizony nem sok köze van hozzád vagy a gondolataidhoz. Itt volt már jóval azelőtt, hogy te megszülettél, és itt lesz akkor is, amikor te már régen elporladtál. Amikor azzal küszködsz, hogy valahogy értelmet adj neki, valójában saját léted értelmét keresed.

Az igazi személyes fejlődés akkor kezdődik el, amikor sikerül túllépni lényednek azon a részén, amely rosszul érzi magát, és védelemre vágyik. Ezt pedig úgy érheted el, ha állandóan emlékezteted magad, hogy te az vagy, aki észreveszi, hogy odabent megszólal a hang. Csakis így törhetsz ki. Az az igazi belső éned, aki tudja rólad, hogy folyton magadban beszélsz, sosem szólal meg. Nála van a lelked mélységeibe vezető kapu kulcsa. Ha sikerült tudatosítanod magadban, hogy te az vagy, aki hallgatja a belső hangot, nem a hang maga, azzal máris elindultál a lelked mélyébe vezető fantasztikus utazásra. Ez a belső hang, ami annyi szorongás, figyelemzavar és általános idegbaj forrása volt eddig, mostantól, ha megtanulod helyesen használni, spirituális ébredésed kiindulópontjává válhat. Gyere hát, ismerd meg azt, aki a hangot figyeli, mert így megismerheted a teremtés egyik nagy titkát is.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License