Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karen Swan: Three Summers

Copyright © Karen Swan, 2026

All rights reserved.

Borító design © Katie Tooke

Hungarian translation © Bakay Dóra, 2026

© XXI. Század Kiadó, 2026

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

ISBN 9978 963 568 777 0

Szeretett szüleimnek,

Mallynek és Malcolmnak

PROLÓGUS

Parisi-birtok, Tricase Porto, 1957. szeptember 15.

A kő nehézkesen gördült végig a terrakottapadlón, majd hirtelen megállt a küszöbön. A melengető, lapos hajnali fény megfürdette széles sugaraiban, és a szeszélyes szellő megpróbált taszítani rajta egyet, de hiába. Rafaella mozdulatlanul feküdt a foltvarrott takaró alatt, és csak akkor mozdult meg, amikor a csendes kopogás visszhangja elért az ágyához. A hátára fordult, és üres tekintettel bámult a mennyezetre, figyelte a ventilátor forgását, miközben a napsugarak táncot jártak a szobában, és arra csábították, hogy csatlakozzon a játékhoz. Egy pillanatra érezte, ahogy az életerő, az ösztönös vágy a fény iránt hirtelen fellobban benne – de aztán eszébe jutott, hogy ő most már az árnyékvilágban rekedt. A halál elnyomta minden érzékét, és legyőzte a fényt, ő pedig csapdába esett a sötétségben. Az elmúlt hetek szörnyű napjainak emlékképei ott kavarogtak álmos fejében, ezért lehunyta a szemét, hogy elhessegesse őket, de azok csak még élénkebben kísértették. A szemhéja mögött gyors egymásutánban villantak fel a szomorú jelenetek. Vérpatak a holdfényben, egy mezítlábas láb, nedves föld friss halmai egy nyitott sír mellett, egy anya arcának rezzenéstelen sápadtsága, a kötélen leeresztett koporsó, a nonnák fekete csipkés selyemfátyla, ahogy az arcuk elé libben, miközben a könnyeik a fűre hullnak…

Még mindig hallotta a sírást, a jajgatást és a sikoltozást, majd a borzalom után bekövetkező nyomasztó csendet, amikor a kimondott szavaknak már semmi értelmük.

De ezzel még nem volt vége. El kellett viselniük a kérdezősködést, a nyomozást, a pletykákat és a vádakat… A tervük segített átvészelni a nehezét, de milyen áron? A szabadság iránti kétségbeesett vágyuk ironikus módon pont a szabadságuktól fosztotta meg őket, és minden egyes eltelt napon egyre borúsabbá váltak a kilátásaik.

A kabócák hajnali ciripelése napfelkeltére kész szimfonikus zenekarrá erősödött, ő pedig az oldalára fordult, és tompán kibámult a nyitott franciaablakon. Egész életében ismerte ezt a kilátást, egyszerre jelentett számára megnyugvást és áldást. Minden reggel a vöröses föld és a seregélyek látványára ébredt, az ősi olajfaligetek rendezett soraira, melyek felkúsztak a dombokon, majd eltűntek a horizonton.

De ma feltűnt benne valami más is.

Tekintete a balkon padlóján fekvő furcsa kőre esett. Hevenyészve egy papírlapba csomagolták, és zsineggel kötötték át.

Pár másodpercig bámulta, és közben tudta, hogy csak két ember dobhatta oda, és vagy nagyon jó, vagy nagyon rossz hír áll benne…

Felkelt az ágyból, átment a szobán, letérdelt, és felvette a követ. A tenyerében tartotta, mint egy madárfiókát. Rögtön megpillantotta a nemesi címert a papíron keresztül, és a szíve hevesen vert, miközben ujjai a laza csomót bogozták.

Vagy nagyon jó hír, vagy nagyon rossz.

Meghúzta a zsinórt, és a kő elgurult, miután kiszabadult a pergamen fogságából. Megfordította a papírt, és a szeme két szóra esett.

Bocsáss meg!

1957 NYARA

1. FEJEZETRafaella

Tricase Porto, Puglia, 1957. július 3.

A szaténszövet a szabászasztal teljes hosszában kigördült, hullámai úgy tükrözték vissza a fényt, akár a csillogó tenger az ablakon túl. A nők elámultak a szépségétől, és ösztönösen kinyújtották a kezüket, hogy megérintsék a folyékonynak látszó anyagot. A csipkefátyol, amelyen nemrég dolgoztak, meg a körbe rendezett székek nyomban feledésbe merültek.

– Basta! – kiáltotta Silvana Parisi, és elhessegette őket, majd felvette a fehér pamutkesztyűjét. Büszke mosollyal húzta fel, aztán felemelte az anyag végét, és maga elé tartotta. – Na? Milyen? – kérdezte, amikor a nők izgatottan trécselni kezdtek, és elgyönyörködtek a látványban, ahogy a selyem, mint egy vízesés, leomlik a lány lenyűgöző idomain.

– Miből tudtad kifizetni? – kérdezte Nonna Giacosa a szokásos gyanakvásával. Nem hitt a szerencsében, sem a szívességekben, és hosszú emlékezete szerint senki sem viselt még ilyen pompás szatén menyasszonyi ruhát ebben az apró, szegény halászfaluban.

– Dante hozta nekem Rómából. Összebarátkozott a forgatáson a jelmeztervezővel.

– Azt lefogadom! – mormolta Gina Crespi, miközben Rafaellára pillantott, és rákacsintott. – Szőke volt?

– Nem, nem volt szőke, és férfi volt – torkolta le Silvana. – A szövet egy jelmezből maradt ki, amit… – Izgatottan elhallgatott, mire több nő is felhördült. Mindannyian tudták, hogy Dante Giannelli statisztált az új Robert Leonard-filmben, melynek főszereplője Gina Lollobrigida volt, Olaszország kedvenc színésznője.

– Azt mondod, hogy a leendő menyem La Lollo ruháját fogja viselni, amikor feleségül megy a fiamhoz? – sikkantotta Giulieta Carosa.

– Csak az anyagát – javította ki Nonna Giacosa.

– És az enyém még szebb lesz, mint az övé, mire elkészül! – dicsekedett Silvana, és újból magához szorította az anyagot, miközben boldogan ringatózott vele.

Rafaella a nővérét nézte, és tudta, hogy ez igaz is. Silvana egy krumpliszsákot is képes volt valami gyönyörűséggé varázsolni, sőt még annál is szebbé: kívánatossá. Pontosan tudta, hol kell felhajtani, behúzni vagy redőzni, és órákat fog majd azzal tölteni, hogy átböngéssze a különböző magazinokat, amelyekben a Rómában szórakozó filmsztárok öltözékei szerepelnek. A nonnáknak nem kerülte el a figyelmét, hogy Silvana egyre szorosabbra vette derékban és mellben a fiatalabb nők ruháit, ezáltal elhozta a híres Fontana nővérek stílusát az isten háta mögötti Tricase Portóba. Legutóbb például Gina új, legszebbik ünneplőruháját egy centiméterrel le kellett volna engednie, miután a lány anyja keresztet vetett, amikor meglátta benne. Silvana megígérte, hogy meghosszabbítja a szoknyarészt, de Rafaella tudta, hogy csak fél centimétert engedett le, Gina pedig az elfogyasztott finom tésztákra fogta a hiányzó másik fél centit.

Silvana megígérte, hogy nyáron Rafaellának is varr egy új ruhát, mert az elmúlt évben nagyot nőtt. Tizenhét évesen megjelentek rajta azok a kerek idomok, amelyeket korábban annyira hiányolt. Rafaella világoskék pamutot választott, amelyet Silvana fehér pamutcsipkével és gyöngyházfényű gombokkal fog díszíteni a mellrésznél. Rafaella már alig várta, hogy a nővére nekilásson a varrásnak. A barackok már éretten, elnehezülve lógtak a fák ágain, ami azt jelentette, hogy a nyaralók bármelyik nap megérkezhetnek, és akkor az álmos halászfalu hat csodálatos hétre újra életre kel.

Máris több autó és robogó haladt el a part menti úton, és a látogatókat minden alkalommal elkápráztatta, amikor az éles kanyar után olyan színpompás látvány fogadta őket, amely akár egy Cinecittà-filmbe is beleillett volna. Csillogó, türkizkék hullámok csapódtak neki az aranyló homoknak, a strand egyik oldalán hosszú sétány húzódott, ahol a fürdőruhás ragazzók nyúltak el a törülközőiken. A másik oldalon, a kikötőben tucatnyi égszínkék halászhajó horgonyzott. A part mentén néhány pompás villa magasodott jellegzetes nápolyi színekben: a lazacrózsaszín Villa Maria hotel közvetlenül a vízparton állt, nem messze tőle a mára már megsárgult Villa Blanca, a krémszínű Villa Agosto és a pisztáciaszínű Villa Aymone. Az év tíz hónapjában üresen álltak a zöldellő kertek közepén, a magas falak és a rácsos kapuk mögött rejtőzködve. A falubeliek a domb tetején, a Borgo Pescatori és a Via Santa Marcellina végén sorakozó kis fehér házakban laktak.

– Na és milyen stílust képzelsz el magadnak? – kérdezte Giulieta Silvanától. Tekintete egy közeli magazin nyitott lapjaira esett, amelyen épp egy modell szállt ki az autóból, és kivillantotta merész dekoltázsát. Mutatóujjával vádlón rámutatott. – Mert Tommaso atya biztosan megjegyzéseket tenne, ha így vonulnál az oltárhoz.

– A saját apja sem tűrné el! – tiltakozott Irma Parisi, mintha sértőnek találná már az ötletet is. A nonnák azonnal csatlakoztak a felháborodás hullámához, Rafaella és Gina pedig egymásra néztek, ahogy a falu erkölcsi feddhetetlensége hirtelen megkérdőjeleződött. Vajon ez az ártatlan szaténszövet nem csupán egy kis luxus, hanem egy igazi trójai faló, amelyen keresztül Hollywood botrányos szexuális szabadossága megfertőzi a kis tengerparti közösséget?

– Se apámnak, se Tommaso atyának nem kell aggódnia – nyugtatta meg őket Silvana, és büszkén hátravetette hosszú, majdnem fekete haját. – A nyakkivágás visszafogott lesz…

– Elég magas? – kérdezte Nonna Masina, és remegő, eres kezét a nyakához érintette.

– Visszafogott, sì – ismételte Silvana kitérően.

– Hosszú ujjú? – Az asszony remegő ujjai most a csuklója felé nyúltak.

– Legalább könyékig érő.

A ráncos homlokon mély redők jelentek meg.

– És a szoknya is hosszú…? – Nonna Masina túl öreg volt ahhoz, hogy a padlóig hajoljon, sem a térde, sem a csípője nem bírta volna.

– Legalább térdig érő.

A nonnák szemöldöke a magasba szaladt, amikor Gina anyjára néztek, de egy hirtelen kiáltás félbeszakította őket.

– Maria!

Az asztalnál abbamaradt a matatás.

– Ccc! – csettintett a nyelvével Gina anyja, miközben odament a zöld zsalugáteres ablakhoz. – Mi az? – kiáltott ki rajta.

Rafaella hallotta, ahogy Maria férje, a fűszeres közli, hogy megérkezett a paradicsom- és cukkiniszállítmány.

– Pfff! – morogta az asszony, miközben a kezével elhessegette a szavakat, majd visszafordult a többi nőhöz, és tekintete megint a fehér szaténszövetre esett.

Silvana és Luchino Carosa esküvője lesz a falubeliek idei nyarának fénypontja. A nők csak erről beszéltek, miközben a nagymosást végezték a közös mosodában, vagy esténként a pajta ajtaja felett, párnákra dőlve pihentek. De a varrodában már lejárt az idejük. Ma már nem lehet több csipkét készíteni. A riposo1 véget ért. Hamarosan felhúzzák a kávézó redőnyét, és a garnélarákos halászhajók nemsokára beérkeznek a nap utolsó fogásával a kikötőbe. Az asszonyoknak el kell készíteniük a vacsorát.

A nonnák felálltak a szabászasztal melletti székükről, és elindultak lefelé a keskeny lépcsőn. Silvana megosztozott a bérleti díjon a helyi cipésszel – ami új megállapodás volt, és jól működött.

– Később majd felpróbálhatjuk a ruhámat? – kérdezte Rafaella, miközben óvatosan visszatekerte a szatént a hengerre. – Hatkor végzek a műszakommal.

– Ma este nem – válaszolta Silvana, és megrezegtette dús szempilláit. – Luchino elvisz az új Mastroianni-filmre.

Luchino nemrég vett egy új Piaggio motort, és minden alkalmat megragadott, hogy lenyűgözze a menyasszonyát: szórakozni vitte a vasúton túli elegáns helyekre.

Rafaella megpróbálta elnyomni a csalódását és a kétségbeesését.

– Akkor holnap?

Silvana felvonta a szemöldökét.

– Nem jellemző rád, hogy ilyen türelmetlen vagy, kishúgom.

– Nem vagyok türelmetlen – vont vállat Rafaella. – De a régi ruháim már nem jók rám.

– Igaz, a szoknyáid túl rövidek. Varrnom kell rájuk szegélyt – mondta Silvana, és vetett egy pillantást Rafaella rózsaszín-sárga csíkos ruhájára, amely most már jó pár centiméterrel a térde fölött végződött.

– Már megtetted.

– Ó… – A nővére ránézett, és a szeme felcsillant. – Ez a hirtelen izgalom netán a szőke Rómeódnak köszönhető? Vagy annak, hogy egy bizonyos fiú a jövő héten visszatér a faluba?

– Tessék? – Rafaella érezte, hogy elpirul. – Nem! Miért érdekelne, mit gondol Cosi a ruháimról?

Silvana szeme vidáman elkerekedett, amikor látta, hogy a húga mennyire zavarba jött.

– Ki említette Cosit? Nem én, az biztos. Én nem mondtam ki a nevét.

– Nos, nyilvánvalóan nem Fedére gondoltál.

– Miért ne? Ugyanolyan jóképű, mint az öccse.

– Öt évvel idősebb nálam!

Silvana vállat vont.

– Papa négy évvel idősebb mammánál.

– Ó, felejtsd el!

Rafaella megfordult, hogy elinduljon.

Silvana még mindig mosolygott, miközben a szövet végét a tekercshez tűzte, hogy ne gyűrődjön össze, majd óvatosan felemelte, és a többi mellé tette a polcra. A nehéz vásznak és pamutok között a selyem úgy ragyogott, mint a gyöngyház.

– Hát jó – kiáltotta Rafaella után. – Gyere el holnap!

A húga megfordult.

– Komolyan? Mikor?

– A riposo alatt. Egész délelőtt ruhapróbáim lesznek.

– Rendben, klassz! Köszönöm! – kiáltotta Rafaella, és még hallotta maga mögött a nővére halk nevetését.

Kint Gina várt rá a járdán, és együtt indultak a kikötői sétányra. Silvana „szalonja” (ahogy ő maga nevezte) és a cipészműhely egy kisebb épületben kapott helyet a Via Santa Marcellina sarkán, pont ott, ahol a part menti út felkanyarodott észak felé a dombra, Giannelliék trappitójától2 Marina di Andrano felé. A falu üzleteinek, szolgáltatásainak többsége a másik irányban volt, a domboldalon lefelé, a strand melletti kanyarnál. Gina családjának élelmiszerboltja a Borgo Pescatori sarkán állt – látták, ahogy a kék, háromkerekű Piaggio teherautóból kirakodják a paradicsomot –, de a fodrász, a hajósbolt és Tito bárja távolabb volt, egy mesterséges szigeten, a part menti út és a Villa Agosto között húzódó kis szakaszon. A falubeliek állandó panaszának tárgya volt, hogy rengeteg földet „elvesztettek” azok miatt a hatalmas, üres villák miatt, míg a helyieknek meg kellett küzdeniük minden talpalatnyi helyért azon a területen, ahol éltek és dolgoztak.

A lányok végigmentek a sétányon, és biccentettek vagy mosolyogtak az ismerősöknek, akikkel találkoztak. A teljes útszakaszon alig volt egy zsebkendőnyi szabad hely, de ők mindenkit név szerint ismertek, akit láttak: az anzianókat,3 akik lassan úszkáltak a csendes vízben, vagy térdig merülve, mozdulatlanul álltak a betonlépcsőkön; a kisgyerekeket, akik a sekély vízben pancsoltak, miközben az anyjuk beszélgetett és őket figyelte. Elhaladtak a régi iskolatársaik, Donatella, Antonia és Clara mellett, akik a strandtörülközőjükön feküdtek, és épp napoztak.

– Ciao, Gina!

– Ciao, Rafa!

– Ciao!

Eltávolodtak néhány lépésre, majd Gina megérintette Rafaella kezét.

– Tudod, hogy Antonia lefeküdt Enzóval? – suttogta.

– Nem, nem csinált semmi ilyesmit! – kapkodott levegő után Rafaella.

– Ne nézz vissza! – sziszegte Gina, éppen akkor, amikor Rafaella meg akart fordulni. – De igen. Enzo elmondta Fonnak, aki elmondta Luiginak, aki elmondta nekem.

Gina forrásai mindig megbízhatóak voltak, és Rafaellát jeges rémület fogta el, amikor belegondolt, milyen kockázatot vállalt ezzel Antonia. Gyerekkori flörtjeiket mostanában komolyabb udvarlás váltotta fel. Most már érződött a verseny a lányok között, akik a fiúk biciklijén ülve furikáztak, vagy a kikötő falánál nyalták velük a fagylaltot. Mintha a férjkeresés holmi verseny lenne, és a jó pasik hamar elkelnének. Gina maga is több figyelmet kapott a fiúktól, akiket ismertek. Mindig is karcsú volt, de most már formás is. Az idomai lágyak voltak, de a nyelve éles, ami nyilvánvalóan mámorító keverék volt. Rafaellának nem állt rendelkezésére olyan nagy vadászterület, és a két testvére folyton csúfolta a „hibái” miatt. Azt mondták, hogy túl magas, és a kerekedő formái olyanok, mint a gallyon lógó olajbogyók. De Fon Giannellit ez láthatóan nem zavarta, mert úgy nézett rá, mintha legalábbis ő lenne Vénusz vagy Aphrodité, és Rafaella hálás is volt ezért.

Átsétáltak az alacsony boltív alatt, amely a parti sziklák között átvezetett a félsziget túloldalára. A tengerparti kávézó a falu „második” strandján állt – amely alig volt több, mint egy homokszőnyeg –, és csak a nyári szünetben nyitott ki. Csupán egy fából készült kunyhó volt néhány asztallal és székkel, de kávét, affogatót, gelatót és granitát is árultak a strandról hazatérő turistáknak, akik a bazaltokba vájt, magas sziklák övezte természetes öblökből jöttek.

A lányok közös erővel felhúzták a redőnyt, és kirakták a néhány kis asztalt, amelyek négyzet alakú árnyékot vetettek a homokra, valamint a színes, csíkos napernyőket. Pár pillanat múlva már meg is állt mellettük egy család, Gina kiszolgálta őket, míg Rafaella hátrament, és kivett egy jégtömböt a fagyasztóból. Elkezdte aprítani egy jégvágóval, és közben érezte, hogy még az árnyékban is izzad a homloka.

– Tessék – mondta tizenöt perc múlva, amikor megjelent egy vödör zúzott jéggel, és a hátsó pultra tette.

Tükröt is felszereltek, így a forgalmas időszakokban kiszolgálás közben nem kellett megfordulniuk, hogy lássák, mi történik mögöttük, miközben az italokat készítik. Az öt asztalból három már foglalt volt, a vendégek a homokba vájták a lábujjaikat, miközben kávét kortyolgattak, és a tengeren sikló hajókat nézték.

A vitorlások még messze jártak, de a garnélahalászok már visszatértek. Rafaella még innen is meg tudta különböztetni a hajókat a vitorláik jellegzetes foltja alapján. Kis teljesítményű külső motorjaik mély hangon morogtak, miközben lassan visszasiklottak a kikötőbe.

Megfordult, hogy kitakarítsa a hűtőszekrényt, de egy motor süvítően magas hangja felkeltette a figyelmét. Visszanézve látta, hogy egy sportos motorcsónak húz el éles ívben a szirt mellett, majd hirtelen balra kanyarodik, és nyolcasokat kezd rajzolni a kikötőn túli mélyebb vizeken. A motorcsónak által keltett hullámok kisvártatva ringatni kezdték a kikötő felé közeledő garnélarákos hajókat, mire varjúkárogáshoz hasonló rikoltások hallatszottak.

– Ki az? – hunyorított Rafaella, majd kilépett a homokra, és kezével leárnyékolta a szemét, hogy jobban lásson, de a hajón lévő alakok túl messze voltak ahhoz, hogy kivehesse őket.

Gina megcsóválta a fejét.

– Hát, azt hallottam, hogy nem Gina Lollobrigida ruhájának anyaga volt az egyetlen dolog, amit Dante Rómából hozott magával.

– Vett egy motorcsónakot? – kérdezte Rafaella hitetlenkedve. – De hogyan? Miből?

Télen, a betakarítási időszakban a Giannellik a kikötő közösségi olajprését, a trappitót működtették egy telken a kis kávézó felett, a szikla tetején. De a nyári hónapokban, mint sok más férfi, halászatból éltek. Hogyan lenne pénzük motorcsónakra, meg ami hozzátartozik?

– Dante most már filmsztár.

– Csak statiszta volt egy forgatáson!

– Hollywoodi pénz. – Gina vállat vont. – Még a statiszták is meggazdagszanak. – Felsóhajtott. – Ki tudja? Talán szerződést ajánlottak neki, amíg ott volt.

– Ó, szerintem hallottunk volna róla, ha így lenne – nyögte ki Rafaella nagy nehezen.

– Nos, márpedig lehetséges. Úgy értem, az ő kinézetével…

Az igaz, hogy Dante Giannellinek markáns, római profilja volt, amit a kamera imádott. Rafaella úgy gondolta, hogy ha nem önmagát játszaná, talán vérbeli romantikus hős lehetne. De míg az öccse, Fon hónapokig udvarolt neki finoman és tisztelettudóan, Dante híres volt a forró szenvedélyéről és a hideg szívéről.

Két alakot látott a fedélzeten, akik a széllel dacolva süvöltöttek az ég felé, miközben a hajó hurkokat rajzolt a tenger felszínére, és Rafaella tudta, hogy Fon is a bátyjával tartott. Bálványozta Dantét, és olyan lelkesen követte mindenhová, mint egy kiskutya.

– Remélem, nem ezt fogják csinálni egész nyáron – dohogott.

– Talán ha jól játsszuk ki a lapjainkat, minket is kivisznek – mondta Gina, és szégyenlősen rákacsintott.

Gina, aki minden másban olyan éles eszű volt, vak maradt a jóképű Giannelli fiúk hibáira. A huszonhárom éves Dante öt évvel volt idősebb náluk, és a könnyűvérű nők iránti vonzalmáról volt híres. Eszébe sem jutott volna, hogy kamasz lányokkal sétáljon kézen fogva.

– Nem, kösz – mosolygott rá vissza Rafaella, aztán elfordult, és a kávézó árnyékos, hűvös felébe húzódott.

A nyár még csak most kezdett igazán tombolni, de az ő bőre már tejeskávészínű volt, és hosszú, világosbarna haja az arca körül kicsit kiszőkült.

– Hé, signorinas! Signorinas! – hallatszott egy parancsoló hang, mire Rafaella felnézett, és látta, hogy egy fiatal pár sétál feléjük a homokon. A napfény megcsillant a hajukon, a strand pedig visszatükröződött divatos napszemüvegük lencséin. A fiatal lány sokkolóan rövid, élénk színű, fodros nyári ruhát viselt, amely igen távol állt a helyiek visszafogott és szolid pamutruháitól.

– Romy? – kapkodott levegő után Gina. – Cosi?

A lányok szaladni kezdtek egymás felé, és a két barátnő olyan viharosan ölelkezett össze, hogy majdnem elestek. Rafaella, miután összeszedte magát, néhány lépéssel lemaradva követte Ginát.

– Már itt vagytok? – kérdezte, és hitetlenkedve megölelte Romolát. – Nem gondoltuk, hogy a héten megérkeztek! A leveletekben…

– Tudom, tudom! – nevetett Romola, és izgatottan égnek emelte a kezét. – De a városban túl meleg volt. Elviselhetetlen! Mondtam anyának, hogy meghalok, ha még egy napot maradunk. Nem ezt mondtam, Cosi?

Cosimo utolérte a húgát, és vigyorogva nézett rájuk.

– De igen.

– Mindig olyan drámai vagy! – nyögött fel Gina. Egy pillanatra végigmérte Cosimót. – Megcsúnyultál – cukkolta.

– Te meg alacsonyabb lettél.

– Mindig is alacsony voltam, te hülye! – nevetett Gina, és belebokszolt a fiú karjába, aztán hagyta, hogy Cosimo átölelje. Csak tizenegy hónappal volt idősebb Romolánál, így gyerekkorukban mindig együtt játszottak. Úgy nőttek fel, mintha testvérek vagy unokatestvérek lettek volna: az egyik pillanatban még veszekedtek, a következőben pedig együtt rohantak be a tengerbe.

Csakhogy amikor Rafaella is ölelésre nyújtotta a karját, észrevette a visszafogottságot a fiú mozdulataiban, amikor köré fonta a karját. Valami új feszültséget érzett a máskülönben laza tartásában. Érzékelte a duzzadó izmokat a pólója alatt, a borostát az arcán – ennek a férfinak a testében alig maradt valami abból a fiúból, akivel együtt nőtt fel.

Hirtelen jött tartózkodással elhúzódott tőle.

– Olyan másnak tűntök… Mindketten!

– Te mondod? – nevetett Romola. – Nem voltam biztos benne, hogy a szemem nem csal-e olyan távolról. Mikor nőttél meg ennyire?

– Ó, hagyd már abba! Papa azt mondja, hogy úgy növök, mint a dudva – grimaszolt Rafaella.

A maga százhetvenöt centijével szinte egy fejjel magasabb volt a többi lánynál.

– Vagy inkább napraforgó. Olyan gyönyörű lettél! Hát nem gyönyörű, Cosi?

Cosimo vonakodva bólintott, miközben Romola megsimogatta Rafaella arcát, és csettintett a nyelvével.

– Biztosan minden fiú utánad koslat.

– Jaj, dehogy! – Rafaella gyorsan megrázta a fejét. – Ők Ginát szeretik.

– Antoniát szeretik! – javította ki Gina, és cinkosan kacsintott hozzá. – Ne is hallgass rá! Fon úgy kering körülötte, mint egy tigris a zsákmánya körül! A többi fiú nem is juthat a közelébe.

– Fon Giannelli? – kérdezte Cosimo. – Dante testvére? A halász fia?

Rafaella meglepődött a hangján. Nem sejtette róla, hogy ilyen sznob.

– Jársz vele? – kérdezte Romola ragyogó arccal. – Nem írtál róla a leveleidben.

– Én… nos… – dadogott Rafaella, és érezte, hogy mindenki rá figyel.

– Öt hónapja. Második fázis – mondta Gina kacsintva, mire Romola felkiáltott, és izgatottan tapsolni kezdett.

– Gina! – szidta meg Rafaella a barátnőjét, miközben az arca lángolt.

– Ó, mintha én nem tudnám kiszedni belőled! – nevetett fel Romola. – De nem hiszem el, hogy van egy fiúd, és nem mondtad el! Mi ez a nagy titkolózás?

– Nincs benne semmi titok – hazudta Rafaella.

Természetesen a faluban mindenki tudott erről, de az igaz, hogy nem osztotta meg a hírt Romolával a leveleiben. Nem akarta, hogy Cosimo tudomást szerezzen róla, hiszen tudta, hogy így lenne. Szerette volna magában tartani a dolgot addig, amíg ki nem derül, hogyan alakul a kapcsolatuk. De ezt aligha lehetett titokban tartani, és Cosimo reakciója nem olyan volt, mint amilyenre számított.

– Biztosan találsz nála jobbat is, Rafa – válaszolta Cosi, és a tekintete úgy szegeződött Rafaelláéra, mint egy ragadozóé.

– Mi a baj vele? – kérdezte Rafa.

– Ugye csak viccelsz? – Cosi a húgára pillantott. – Emlékszel, amikor rajtakaptuk, hogy a kerítésen át leskelődik, miközben mi a medencében voltunk? Aztán megpróbált úgy tenni, mintha a madarakat figyelné.

– Nem.

Cosi visszafordult Rafaellához.

– Magányos típus. Mindig is furának tartottam.

– Te vagy egy kicsit fura – mondta Romola, miközben felhúzta a szemöldökét, és meglökte a bátyját, aki hátrált egy lépést.

– Az, hogy Fon csendes, még nem jelenti, hogy fura. Sok lány rajong érte – mondta Gina védelmezően. – Jóképű, és szerintem már magasabb is nálad.

– De nem erősebb, fogadok! – mondta Cosimo, és megfeszítette a bicepszét. – Mindig is pipaszárlába volt.

– Ó, hagyd már békén! – szidta meg Gina. – Ő és Rafa nagyon aranyosak együtt.

– Aranyosak? – A szóban megvetés csengett. – Hát, ha ő tetszik neki, akkor legyen.

– Így lesz, ha csak kicsit is olyan sármos, mint a bátyja – mosolygott Romola, aztán az ajkába harapott, amikor Gina sikkantott egyet. Dante minden korosztályban és társadalmi rétegben népszerű volt a nők körében.

Rafaella elutasítóan legyintett, bár Cosimo gúnyos megjegyzései a szerelmi életéről vérig sértették.

– Mesélj, mik a hírek? – kérdezte Romolát. – Mi történt Roccóval? Azt mondtad, húsvét után találkoztok.

Bár csak évente egyszer látták egymást, a lányok rendszeresen leveleztek, és a leveleik mindig tele voltak pletykákkal. Természetesen Romola levelei voltak hosszabbak, tele részletes beszámolókkal a csillogó partikról és a társasági eseményekről. A nagyvárosban sokkal több mindent lehetett csinálni, nem is beszélve arról, hogy az élet ezerszer édesebben telt, ha az embernek megvolt hozzá a pénze és a státusza, ami együtt járt a Franchetti névvel.

– Á! Színét sem láttam. Dobott egy lányért, akivel Courmayeurban, síelés közben találkozott.

– Ne! – Gina drámaian a szívére tette a kezét. Rocco elszánt udvarlásának története egész évben izgalomban tartotta őket. – Dobott téged?!

– Sì! De nem érdekel – mondta Romola közönyösen.

– Nem érdekel?

A legutóbbi levelében Romola megesküdött, hogy hozzá fog menni.

– Persze hogy nem – vont vállat. – Addigra megismerkedtem Otellóval, akinek három szellemkastélya van Torinó közelében.

– Három? – kérdezte Rafaella hitetlenkedve.

Gina nevetésben tört ki a megjegyzés hallatán.

– A kastély érdekeljen, Rafa! Ne a szellemek.

Ezen még Cosimo is elmosolyodott.

– De hát azt mondja, hogy három is van neki! – tiltakozott Rafaella, de aztán megpillantott egy párt, akik a strandról sétáltak visszafelé, törülközőjüket a vállukra vetve, és az utolsó szabad asztal felé tartottak. – Ó, gyere, vendégek jöttek! Úgy kell tenned, mintha együtt dolgoznánk, és közben elmeséled az összes újságot.

– Azt akarod, hogy dolgozzam? Ebben? – kérdezte Romola színpadias rémülettel, és meglibbentette türkizkék ruháját, miközben mind a négyen elindultak a homokon. – Ez egy Pucci!

– Egy mi…ccsi? – kérdezte Gina, és úgy simogatta meg, mint egy kiscicát.

Romola újra felnevetett.

– Pillanatnyilag ő a legmenőbb divattervező. Butikot nyitott Portofinóban. A legnagyobb sztárok az ő ruháit viselik. Tényleg nem hallottál még róla? – Rafaella mosolygott, mert ezennel megkezdődött az idei divattanfolyamuk. Romola volt ugyanis a stílustanácsadójuk. – Silvana biztosan tudja, kicsoda.

– Ó, persze hogy hallott róla. Ő mondta, hogy itt találunk titeket, és alig engedett el. Majdnem letépte rólam a ruhát, hogy megvizsgálja a varrásokat!

– Hallottad, hogy néhány hét múlva összeházasodnak Luchinóval? – kérdezte Rafaella, és a szeme csillogott.

– Persze! Ő…

– Várj, ne mondj többet! – figyelmeztette Gina, miközben felemelte a mutatóujját. – Mindjárt jövök!

Odarohant a párhoz, akik az utolsó szabad asztalhoz telepedtek, hogy felvegye a rendelésüket.

– Kértek kólát? – kérdezte Rafaella, miközben várakoztak, és a hűtőbe nyúlt, hogy elővegyen pár üveggel.

– Nagyon szeretnék egyet – sóhajtotta Romola, és elvette tőle. – Szomjas vagyok.

– Cosi? – Rafaella felnézett a fiúra, és kissé meglepődött, amikor a tekintetük újra találkozott.

Cosimo megrázta a fejét.

– Túl cukros. Rosszul leszek tőle.

– Mióta?

– Ne is figyelj rá! – mondta Romola, és ellökte magától a bátyját. – Most azt hiszi, ő a nagymenő, mert merlot-t és konyakot iszik.

– Nem tehetek róla, hogy van ízlésem, neked pedig nincs.

– Nos, itt biztosan nincs merlot vagy konyak. – Rafaella vállat vont, majd magának is kinyitott egy kólát, és szomjasan beleivott. Szüksége volt a cukorra.

Remegett, mintha hirtelen megváltozott volna a szívritmusa. A Franchetti család nyári visszatérése a faluba mintha minden évben felfokozta volna az életkedvét, mintha kiragadta volna a nyugalmi állapotából, de ez most más érzés volt. Úgy érezte, mintha higany folyna az ereiben.

– Itt lesztek még az esküvőn?

– Naná! Imádom az esküvőket! Ráadásul egy másodperccel sem akarok korábban elmenni innen, mint ahogy muszáj – válaszolta Romola. A pult mögött állva úgy nézett ki, mint egy flamingó a tyúkólban.

Rafaella általában elbűvölve és némi félelemmel figyelte ragyogó barátnőjét, miközben próbált újra hozzászokni, hogy a közelében van, de ma nem tudott rá koncentrálni. Cosimo a látómezeje szélén elvonta a figyelmét. Ő is régi jóbarátja volt, ugyanakkor… távolságtartó lett, mintha lélekben is eltávolodott volna tőle.

– Oké, visszajöttem – lihegte Gina, miközben a kávéskannáért nyúlt. Nem akart lemaradni semmiről. – Szóval… mikor érkeztetek?

– Alig egy órája. Mamma dühös lesz, amiért kiosontunk – mondta Romola, de egy csepp bűntudat sem látszott rajta a szökés miatt. – Megígértük, hogy kicsomagolunk, mielőtt megkeresünk benneteket, de nem tudtunk várni. Holnap este lesz a parti, és sejtettük, hogy azonnal tudni akarod a legfrissebb híreket.

Legfrissebb híreket? Rafaella és Gina mohó várakozással néztek rá. Mintha az éves nyitóbuli önmagában nem lenne elég izgalmas.

– Találd ki, ki lesz a díszvendégünk! – mondta Romola izgatottan tapsikolva, miközben Cosimo élesen nézett rá.

– Romy…

– Nem tudjuk kitalálni! – felelte Gina, aki általában túlságosan türelmetlen volt a játékokhoz, különösen most, hogy egy kávéskannát tartott a kezében. – Ki az?

– Valentina Fabiani!

A nevet felkapta a szél, és mindenki feléjük fordult.

– Valen…? – suttogta Gina.

Rafaella érezte, hogy az egész teste megfeszül a döbbenettől. Ha La Lollo volt Olaszország kedvence, akkor Valentina Fabiani a második. „A bombázó” – így nevezték az újságok. Legújabb filmje hatalmas sikert aratott, és nemrégiben a Colosseumban tett látogatása órákra megbénította a forgalmat Rómában.

– De hát honnan ismered őt? – suttogta Gina.

Ez a szenzáció némi árnyékot vetett Dante Giannelli friss hírnevére. Ő csak a háromszáz statiszta egyike volt La Lollo forgatásán, ugyanazt a levegőt szívta be, mint ő. De hogy a Franchetti család egy igazi filmsztárt fogadjon az otthonában…

– Nem ismerem. Még nem találkoztam vele. Tudod, ki futott össze vele néhány hete egy dzsesszklubban a Via Venetón?

Romola a bátyja felé intett. Cosimo illedelmes szerénységgel nézett rájuk, miközben a lányok hitetlenkedve bámulták.

– Valentina Fabianival jársz? – kérdezte Gina szkeptikusan.

– Nem mondanám, hogy randizunk…

Rafaella hirtelen rosszul lett. A cukor bejutott a véráramába, és rettentően melege lett… Fogott egy rongyot, és elkezdte törölgetni a pultot, miközben Romola folytatta a pletykálkodást.

– Állítólag Gallipoliba utazik, hogy felvegyenek néhány jelenetet a következő filmjéhez, ezért a drága bátyám meghívta, hogy maradjon nálunk pár napig. Mamma természetesen nagyon ellenzi, de Valentina holnap este érkezik, így nincs idő a tiltakozásra.

Most már világos volt, miért érkeztek a Franchettik korábban – ennek semmi köze sem volt a római hőséghez. De Romola, mint a többi római arisztokrata, mindig burkoltan, kissé kétértelműen beszélt.

– Szegény mama rettenetesen izgatott!

A lányok tudták, hogy Romola anyja nem fog csinálni semmi fárasztót, csak annyit, hogy kiválasztja a virágokat, és eldönti, melyik ruhát viselje. A falusi asszonyok fogják bedobni magukat, hogy a parti jól sikerüljön – és boldogan teszik, mert mindenki hónapokig, ha nem évekig fog beszélni róla. Az ilyen események erősítették a Franchetti hercegi család legendás hírnevét a szeretett falujukban.

– Hát igen, ez tök normális. Holnap este együtt bulizunk egy filmsztárral! – bólintott Gina kissé ironikusan, miközben emésztgette a hírt. Aztán ránézett a munkatársára és egyben legjobb barátnőjére. – Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy hivatalosan is megkezdődött a nyarunk, nem igaz, Rafa?

Rafaella a tengerre bámult, és nézte, ahogy a Giannellik hajója még mindig nagy köröket ír le a kikötőn túl, miközben élvezik a dicsőség pillanatait.

– Rafa!

Most visszafordult feléjük, kezében a konyharuhával, és mosolyt erőltetett az arcára, mert tudatában volt Cosimo lopott pillantásának.

– De, azt hiszem, igen.

Tartalom

Ajánlás

Prológus

1957 NYARA

1. Fejezet – Rafaella

2. Fejezet – Fon

3. Fejezet – Cosimo

4. Fejezet – Rafaella

5. Fejezet – Fon

6. Fejezet – Cosimo

7. Fejezet – Rafaella

8. Fejezet – Fon

9. Fejezet – Cosimo

10. Fejezet – Rafaella

11. Fejezet – Fon

12. Fejezet – Cosimo

13. Fejezet – Rafaella

14. Fejezet – Fon

15. Fejezet – Cosimo

16. Fejezet – Rafaella

17. Fejezet – Fon

18. Fejezet – Cosimo

19. Fejezet – Rafaella

20. Fejezet – Fon

21. Fejezet – Cosimo

22. Fejezet – Rafaella

23. Fejezet – Fon

24. Fejezet – Cosimo

25. Fejezet – Rafaella

26. Fejezet – Fon

27. Fejezet – Cosimo

28. Fejezet – Rafaella

1958 NYARA

29. Fejezet – Rafaella

30. Fejezet – Fon

31. Fejezet – Cosimo

1961 NYARA

32. Fejezet – Rafaella

33. Fejezet – Fon

34. Fejezet – Cosimo

35. Fejezet – Rafaella

36. Fejezet – Fon

37. Fejezet – Cosimo

38. Fejezet – Rafaella

39. Fejezet – Fon

40. Fejezet – Cosimo

41. Fejezet – Rafaella

42. Fejezet – Fon

43. Fejezet – Rafaella

44. Fejezet – Cosimo

45. Fejezet – Rafaella

46. Fejezet – Fon

47. Fejezet – Cosimo

48. Fejezet – Rafaella

49. Fejezet – Fon

50. Fejezet – Cosimo

51. Fejezet – Rafaella

Epilógus – Rafaella

Köszönetnyilvánítás

Elektronikus változat Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Cormorant – SIL Open Font License

Google Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License