Írta: Sarah Robbie

Copyright © Sarah Robbie, 2025 sarahrobbie.hu

@irosarahrobbie

A szöveget gondozta: Barta Brigitta

Borító: ARTEP Graphic Design © 2025

© Kiadja az ARTEP Kiadó

Minden jog fenntartva! A könyv egyetlen részét sem szabad a kiadó írásbeli engedélye nélkül bármilyen formában reprodukálni vagy módosítani, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Oldal

Atramentum (Phaedra Colt, #3)

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Epilógus

PHAEDRA COLT – ACHERON (4. KÖTET) RÉSZLET

Neked, kedves Olvasóm – ez a történet már nem csak az enyém, hanem a Tiéd is <3

(Az atramentum latin szó, jelentése: fekete folyadék, fekete tinta, fekete festék)

Prológus

Az álmom, hogy Williammel boldogan élünk, míg meg nem halunk, szertefoszlott. Se a „Williammel”, se a „boldogan”, se a „míg meg nem halunk” része nem fog valóra válni. Soha többé nem akarom látni őt. Soha! Ha mindenki meghal a Földön, és csak ő, én, Drake és Veronika maradunk, akkor is ezerszer inkább utóbbi kettővel fogok bandázni, de vele biztos, hogy nem!

Viszont legalább végre egy kicsit úgy érzem, ura vagyok az életemnek. Végre azt csinálhatok, amit akarok. De legalábbis nem kell olyat tennem, amit nem akarok – például felesleges vérfarkasgyűlésekre járni. Vámpír lettem, igen. Halhatatlan vagyok, oké, legyen, ennek is megvannak az előnyei. Elfogadom, hogy így alakult, ezen már nem tudok változtatni.

Szóval itt az ideje, hogy újraalkossam önmagam.

––––––––

Miután lentebb csúsztam az ülésen, mindkét térdem a kesztyűtartónak támasztottam, a fejem pedig a hideg ablaküvegnek döntöttem. Blaise beindította az autót, majd kikanyarodtunk a benzinkútról a forgalmas autópályára. Hamar felgyorsultunk 140 km/h-ra, sebesen repesztettünk át a korai estén. Nyugaton még rózsaszínen habzott az ég a hegyek felett, keleten azonban már sötétkék ruhába bújt. A szél erősen fújt, de az éjvadászt ez nem zavarta a vezetésben. Minden sikeres vadászat után – így a mostani után is – úgy felpörgött, hogy semmi sem tudta ebből az euforikus állapotból kizökkenteni. Se a rossz időjárás, se egy újabb brutális ügy.

Most is felcsavarta a hangerőt, és sűrű fejbólogatások kíséretében énekelte a Motörheadtől a Rock out című számot. Bírtam a zenei ízlését. Éreztem, ahogy pezsegve oldódik fel bennem a feszültség, a testemben szétárad az energia, és a lábfejem ritmusra mozdul. Addig néztem a naplementét, míg a napkorongot el nem nyelte a sötétség. Ezután már zene se kellett ahhoz, hogy igazán elemembe érezzem magam.

Aztán felcsendült a Metallicától a One, és úgy éreztem, a zene pengetni kezdi a „lelkem húrjait”.

Egy hónap telt el azóta, hogy elhagytam Williamet, és azóta, hogy eljöttünk Brightmore-ból. Egy hónapja – mondhatjuk – éltem együtt Blaise-zel, ami nehezebb volt, mint napozni egy percig. Igen, ki tudtam menni a napra, nem ölt meg. Próbálkoztam ugyan, de nem sikerült, ahhoz túl gyorsan regenerálódtam. Viselhettem volna ezüstből készült ékszereket is, ha bevállaltam volna, hogy megállás nélkül égeti a bőröm, de azt azért már nem.

Ez alatt a márciusi hónap alatt sokat idomult az öltözködésem az éjvadászéhoz, igazi éjvadászlánynak néztem ki. De csak az öltözködésem passzintottam az övéhez, hogy ne keltsek feltűnést. Amúgy ugyanúgy emberekre vadásztam, a vérükkel táplálkoztam, és nem segítettem semmilyen szörnyirtásban a srácnak. Ő akarta, hogy ne. Bár nem igazán értettem, mi kifogása van ellene(m), de jobb híján beletörődtem.

Ha nem Blaise-t boldogítottam, akkor a saját ügyeimet intéztem: kerestem a kétszínű húgomat, na meg a fegyvert, ami képes megölni a Halhatatlanokat. A célnak megfeleltek: elterelték a gondolataimat.

Nem tettem fel magamnak olyan égető kérdéseket, hogy hiányzik-e William.

Szeretem-e még?

Másképp kellett volna cselekednem?

Mi lett volna, ha nem szakítok?

Vagy ha már egyszer így alakult, miért tartok Blaise-zel?

Miért nem bújok el inkább a világ elől?

Mit játszom itt az éjvadász kísérőjét?

Mi lesz, ha egyszer Will újra felbukkan?

Nem, ezeket a kérdéseket mélyen száműztem a tagadásládáim mélyére. Drake-nek remek csipegetni való lesz majd belőlük, ha egyszer megismétlődne a februári rémálom.

– Hová megyünk? – kérdeztem Blaise-t a leelőzött kocsikban ülő embereket figyelve.

Levette a zene hangerejét.

– Furcsa halálesetek történtek egy kisvárosban. Megyek, kinyomozom őket.

– Mit értesz furcsa alatt? – faggatóztam. Hiába nem segíthettem neki ezekben a vadászatokban, érdekeltek az esetek. Kíváncsiság, és egy kis nosztalgiázás is. Arra hamar rájöttem, hogy az éjvadászok elsősorban démonokra, kísértetekre, esetleg boszorkányokra vadásznak, de még nekromantákra is gyakrabban, mint vérfarkasokra vagy vámpírokra. A vérfarkasok ugyanis falkákban élnek, és a falka szabályai szerint az emberhús fogyasztása illegális. Az omega farkasok pedig ritkák is, általában nagy port se kavarnak – ide-oda vándorolnak, néha elkapnak egy-két emberkét, mi az? –, aztán gyorsan felszívódnak. A vámpírok pedig szintén nem az áldozataik megölésére pályáznak, csak esznek, gyógyítanak, és megpattannak. Akik megszegik az „embert ölni tilos” szabályt, azokra pedig nemcsak az éjvadászok faragják a karóikat...

−  Emberi tettesre utaló bizonyíték hiánya, belülről zárt ajtók-ablakok, mindhárman ugyanabban a szobában fulladtak meg, az ágyon fekve, ami csurom víz volt, és a tüdejükben is találtak vizet.

−  Tényleg fura. Kísértet tehette? – Már nem is kérdés volt, inkább kijelentés.

−  Majdnem teljesen biztos, hogy igen – biccentett.

−  Remek. – Még lentebb csúsztam az ülésen, állig bújva a dzsekimbe.

−  Mi a baj? – vette észre. Ismert. Utálom, ha valaki ismer.

−  Semmi – dörmögtem még kisebbre húzódva össze.

−  Ne kamuzz, bökd ki – nógatott.

Utálom, ha valaki tudja, mikor hazudok.

−  Van egy húgom, aki átvert. A férfi, aki miatt vámpír lettem, megállás nélkül hazudott. Nincs munkám, se otthonom, és még nem találtam ki, mihez kezdjek az örökké tartó életemmel – soroltam, kihagyva, hogy és mindezek mellé még együtt is kellett töltenem egy csomó időt egy olyan pasival, akihez vonzódok, viszont nem lehet köztünk semmi. Jó, persze, nem kellett vele lennem, vele akartam lenni. Önkínzás az egész.

De bele úgyse halhattam...

Első fejezet

Tizenkét óra kocsikázás után szinte sírva estem ki az ajtón a parkolóban, a horrormotel előtt. Nem vámpírnak való ez a sok egy helyben ücsörgés.

−  Ah, föld, igen!

−  Én vezettem, hé, nekem kéne nyafognom!

−  Nem vagyok hozzászokva ahhoz, hogy rövid távokat kocsival tegyek meg.

−  Te most egy éjvadászlány szerepét játszod, tudod, simulj bele ebbe a valóságba – simított végig két kézzel a „valóságon”.

Én fintorogva pillantottam körbe. Rajtunk kívül még két kocsi parkolt itt, helyenként cigarettacsikkek és üdítősdobozok éktelenkedtek a kiszáradt virágágyásban és az úton is. A motel tetején az „OTEL” felirat piroslott, egy ablak be volt repedve, a bejáratnál lévő teli kuka körül legyek keringtek.

Üdv a valóságban!

−  Bár a lelkemet is olyan könnyű lenne átalakítani, mint felvenni egy sarok nélküli bakit meg egy farmert – kívántam sóhajtva.

Blaise bement a recepcióra kivenni két szobát. Ez volt az első alkalom, hogy nem egy szobában aludtunk. Azt mondta, mivel az ügy egy adott szobához kötődik, ahol meg fog történni a levadászás, én ne legyek inkább ott. Nem mintha bármi történt volna, amikor egy szobában aludtunk. Ő aludt, én meg nagyrészt azon töprengtem, hogy cseszhettem el így az életemet.

Amint a srác visszatért, kinyitotta a csomagtartót, és becipeltük a cuccainkat.

A motelszoba meglepően jól nézett ki: borongós, mélabús színek, kényelemre törekvés, kevés bútor, tisztaság, frissen szedett virág az asztalon.

Blaise átjött hozzám.

– Esti tervek? – kérdezte kitekintve az ablakon. Követtem a tekintetét, megállapítva, hogy hivatalosan is meghaltak a délután fényei.

– Enni fogok, mert már majd’ éhen halok! Utána nem tudom. Mert? – Lehuppantam az ágyamra, elfeküdtem rajta, és nagyot nyújtóztam. A kocsiban poshadás teljesen elmacskásított.

– Csak úgy kérdeztem – vonta meg a vállát. – Nekem a szomszédban kell lennem, várni a kísértetet.

Megértően bólintottam, elnyomva az ingert, hogy felajánljam a segítségemet.

– Akkor hozok neked valamit vacsorára, jó? – próbáltam kedveskedni.

– Az jó lenne. Tudtam én, hogy végül lesz valami hasznod! – vigyorodott el, mint egy kisfiú, aki tudatosan tett rossz fát a tűzre, de élvezte, és boldogan vállalja érte a büntetést. Meg is kapta: nagyon csúnyán ránéztem, és már nyúltam is a párnáért, hogy hozzávágjam, de addigra kiiszkolt az ajtón.

– Egyszer a sírba fog vinni – motyogtam csak úgy magamnak.

Ráérősen lezuhanyoztam, majd lecseréltem a cicás pólómat fekete csipkés felsőre, a farmeromat bőrnadrágra, a tornacsukámat fekete tűsarkú szandálra, a dzsekimet hosszú bőrkabátra, ezután az éj leple alatt vadászni indultam a közeli faluba.

Elég kicsi hely volt, pár utca az egész, egy hatalmas park, sok birtok és még több állat, ember ellenben kevés.

Átszökkentem egy drótkerítés felett, és kis híján egy ürüléklepényben landoltam. Megkönnyebbülten felnyögve továbbhaladtam a pajta felé, ahol egy fiatal lány tartózkodott. Belibbentem az ajtón. A vacsorám épp egy fekete ló szőrét kefélte, énekelve az élőlénynek. Csodálatos hangja volt. A hátas – amint megérezte a jelenlétemet – nyugtalanul felnyerített, hátrált, a lábaival idegesen dobbantott. A lány abbahagyva a dalolást értetlenül odébb ugrott, nehogy az állat rátaposson.

– Hó! Nyugodj meg! Mi a baj?

A baj én voltam. A ló valószínűleg megérezte, hogy rossz szándékkal vagyok itt. Felugorva a karám szélére kirántottam a lányt. Sikítva zuhant egy szénakupacba. Megálltam felette, vártam, hogy a szemembe nézzen. Rettegő arccal ült fel, és esett az elmém csapdájába. Ezután letérdelve mellé a nyakába haraptam. A mén közben jajveszékelőn nyihogott és pattogott mögöttünk, mire azonban a lármára idefutottak az emberek, én régen végeztem.

Jóllakottan tértem be egy útszéli büfébe, ahol vettem három hot-dogot és egy csokis palacsintát Blaise-nek. Na jó, az túlzás, hogy vettem: megigéztem a kiszolgáló srácot, hogy adja ide, erre ő engedelmesen így tett. Bűntudat nélkül siettem vissza a motelbe.

Blaise az asztalnál ült, épp a laptopját bújta.

– Voilá! – tettem le elé a zsákmányomat.

– Mmm – nyalta meg a száját. – De ugye most kifizetted? – kérdezte gyanakvón.

– Hát persze – hazudtam szemrebbenés nélkül. Egyszer voltam olyan hülye, hogy elárultam neki, hogy szoktam „vásárolni”, és azóta megállás nélkül ezzel cseszegetett.

– Jó kislány – dicsért meg, én pedig bájosan mosolyogtam. Szerintem nem hitt nekem, de hát mit tudott volna tenni? Ha már egyszer vámpír vagyok, élni fogok az előnyeivel.

Nekilátott az evésnek.

– Gondolom, még nem jött a kísértet.

– Nem – mondta úgy tömve magába a palacsintát, mintha bele akarna fulladni.

– Most akkor el kell mennem? – kérdeztem bociszemeket meresztve. Tűnődőn rám nézett, végül bólintott.

– Szigorú vagy – morogtam otthagyva.

Sétálni indultam a motel mögötti apró, kivágás alatt lévő erdőbe. Nesztelenül kígyóztam a sűrű aljnövényzet között. A levelek szeretetteljesen simogattak. Egy patak csobogása visszhangzott a méltóságteljesen szobrozó fák között. A keresésére indultam. Épphogy kiértem a partjára, egy bagoly kezdett rémült huhogásba. A patak ráérősen hömpölygött a sekély mederben, színes kövek fölött átgurulva. Felröppentem egy fölé nyúló ágra, és leültem. Miközben a kezemmel a mellettem zöldellő moha tetejét simogattam, a lábaimat játékosan lóbáltam. Az égen tündöklő hold ezüst fénye elszórtan zuhant át a lombkorona résein, félhomályossá varázsolva a helyet.

Minden ideális volt ahhoz, hogy helyzetet értékeljek.

A Roxána utáni nyomozás eddig eredménytelenül haladt. A lány teljesen felszívódott, senki sem tudott róla semmit, senki sem látta már egy hónapja. Addig volt jó neki, amíg nem bukott le... Amióta szíven szúrta Williamet csak azon járt az agyam, lassan öljem-e meg, vagy tekintettel arra, hogy a rokonom, gyorsan végezzek vele? Szinte naponta változott a véleményem, attól függően, épp milyen kedvem volt. A vidámság egyik velejárója ugyanis a kegyesség. Bosszantó egy pótlék, de Blaise szerint értékelendő. Ő egyébként le akart beszélni erről a tervemről. Azzal traktált, hogy igen, rettenetes, amit Roxána művelt, ő is haragszik rá, de minden egyes nap arra kért, hogy ne bántsam, hanem próbáljak neki megbocsátani. Ahogy ő is próbálkozik. Viszont szerintem a megbocsátás az emberek joga, nem a vámpíroké. Dia ebben a pártomon volt.

A másik hadműveletem is sorra fulladt kudarcokba. Sokan még csak arról sem hallottak, hogy valaki lehet Halhatatlan, úgy tényleg, nemhogy arról, mi képes elpusztítani az átkozottat. Ha a régi önmagam lettem volna, valószínűleg már feladtam volna a keresést, lévén, hogy sosem voltam túl kitartó. De most már ráértem.

A távolban feltámadt a szél, és halott álmokat porolva egyre közelebb settenkedett, végül átfújt sajgó szívemen. Az erdő mély hangon mormolt, a levelek lealázva a kabócák ciripelését zizegtek a magasban.

Emellett egyes dolgok egyszerűen nem hagytak nyugodni. Például William nagyanyja. Soha nem mesélt róla. Miért nem? Hol lehet egyáltalán? Tartja vele a kapcsolatot? Nem mintha most már mindez számítana... De na. Kíváncsi voltam.

Ezen kívül sokszor eszembe jutott Hell halálának az éjjele, a vérfarkasok rejtélyes elporladása. Én tettem volna? De hát hogy?! És ha nem én, akkor ki?

Na meg a kellemes, melengető érzés, ami a temetőben átjárt. Nem Drake volt. De akkor...? Ezekre még mindig nem volt válaszom.

Az anyám, Déva megismerésére is el-elkapott a vágy, csakhogy róla Blaise nem szolgálhatott sok új infóval.

Sóhajtottam.

Rémisztően hirtelen lett sötét. Még fel se fogtam, mi történt, fény villant, majd újra bekebelezett mindent a feketeség. Hamarosan egy dörrenés zavarta fel az erdő madarait, akik riadt csiviteléssel fogadták a közelgő vihart.

Én hűvös nyugalommal vártam. Most sokkal jobban esett a teljes sötétség, mint az ezüstös félhomály. Az egyre gyakoribb villanásokat szívesen kiküszöböltem volna, de ezek is részei a természet haragjának. Az első esőcseppek melegen koppantak kihűlt testemen. Nem volt kedvem bőrig ázni, így leugrottam a fáról, és sietős léptekkel visszaindultam a motelhez. Levetkőztem a vizes ruháimat, és az ablakban állva megtörölköztem, miközben a tomboló viharban gyönyörködtem.

Hajnal lett, mire lefeküdtem aludni, külön az éjvadásztól, és be kell vallanom, pocsék volt. Hiába tudtam, hogy a férfi a fal másik oldalán van, magányosnak éreztem magam. Azóta nem aludtam egyedül, hogy a stabil világnak hitt ugrálóváram kidurrant és pillanatok alatt leengedett.

Nem jött álom a szememre. Kettesben maradtam önmagammal egy üres, csendes szobában, kettesben a feltörni akaró gondolataimmal, kettesben az elfojtott érzéseimmel, és ez elviselhetetlen volt. William elvette tőlem a sírás örömét, a halál békéjét, és most az alvás tudattalansága is múlni látszott.

Nem akartam többé együtt lenni magammal... Blaise-zel akartam lenni. Úgy éheztem rá, a társaságára, mint a vérre. Ha nem jobban. Vér nélkül ugyanis ettől hosszabb ideig is bírom.

Kimásztam az ágyból, és egy szál fekete franciabugyiban és piros pólóban átsuhantam az éjvadász szobájába. Hiába zárta be az ajtót, mi volt nekem bejutni a helyiségbe?

Az ágy szélére térdeltem.

– Blaise – szólongattam suttogva. Azonnal felébredt, a keze már a párna alatt volt, amikor észrevette, hogy csak én vagyok az.

– Phaedra? – kérdezte rekedten, álmos hangon.

– Igen. Nem tudok aludni – panaszoltam.

– Miért nem? – hanyatlott vissza a párnára becsukva a szemét.

– Rossz egyedül – fokoztam nyafogva.

– A koporsó is egyszemélyes, nem? – vigyorodott el kábán. Elengedtem a fülem mellett a beszólást.

– Veled aludhatok? – rimánkodtam.

– Mennyi az idő?

– Reggel 6.

– Én is csak egy órája feküdtem le, még aludhatunk kicsit. Gyere. – Felemelte a takarót. Csak egy fekete boxert viselt. Befaroltam az ágyékához, azután magamra húztam a paplant. Az ölével elhúzódott tőlem, de azért a kezét a combomra tette, és a hajamba fúrta az arcát. Szinte azonnal visszaaludt. Szerencsére nem volt az a horkolós fajta. A testéből úgy áradt a hő, mint egy kazánból, perzselte a hátam és a fenekem. Jó érzés volt, hogy ott feküdt mögöttem, hogy a keze a bőrömhöz ért...

Alighogy lehunytam a szemem, elragadott az álomtalan álom.

Második fejezet

Mosolyogva ébredtem fel, automatikusan hátranyúlva, ám Blaise nem hevert mögöttem. Ahogy felültem, a pillantásom találkozott az övével. Az asztalnál üldögélt, immár pólóban és farmerben, és a laptopján olvasott valamit.

– Jó estét, szipolyka – köszönt vidáman. – Te aztán tudsz durmolni!

– Még nem tűnt fel? – fogtam jóleső nyújtózkodásba.

– De, de hogy meg se moccantál, amikor kimásztam mögüled...

– Na miért, te mikor keltél?

– Délelőtt tízkor. Kezdett hideg lenni a takaró alatt. Legközelebb szólj, hogy vegyek fel anorákot! – poénkodott.

Ledöbbenve pillogtam rá, lefelé görbülő szájszéllel. Ez azért nem esett jól.

Észrevette, hogy túllőtt a célon.

– Jaj, neee, nem akartalak megbántani, csak vicceltem! – mentegetőzött, de nem ért el vele sokat.

– Semmi gond, ez az igazság – másztam ki az ágyból. Zubogva áradt szét bennem a harag és a gőg.

– Phaedra, tényleg nem...

Bevágva magam mögött az ajtót visszatrappoltam a szobámba. Tehetek én arról, hogy kihűl a testem, ha alszok?! Vámpír vagyok, a rohadt életbe is! Lángolt bennem a dac és a csorbát szenvedett büszkeség.

Felvettem egy magasított derekú, bőr miniszoknyát, fekete crop topot, rövid bőrkabátot, körömcipőt, és elindultam a csendes faluba, hogy friss vért szerezzek, ami majd átmelegíti hideg tagjaimat.

Blaise meg megbaszhatja!

A főút mentén találtam egy kocsmát, ami zsúfolásig volt emberekkel, countryzene szólt, és mindenki sört vedelt.

Egyenesen a pulthoz vonultam, nem foglalkozva senkivel. Egy harminc körüli férfi azonnal mellém szegődött.

– Mire hívhatom meg a kisasszonyt?

„Csak tartsd ide a nyakad!”

Elmosolyodtam.

– Egy korsó sört kérek. – Vizet is kérhettem volna ezzel az erővel, de be akartam olvadni. Rendelt két korsó csapolt sört, és fehér fogsorral rám vigyorgott.

– Csak így egyedül? – Rövid vörösesszőke haját kevés zselével állította fel, az arcát rövid borosta fedte, barnászöld szeme azt üzente, idd meg, amit vettem neked, és gyere velem a mosdóba kefélni!

Álmodik a nyomor...

– Igen. Itt szálltam meg a motelben.

– Mi járatban errefelé?

– Átutazóban vagyok.

– Az jó. – Húzóra megitta a korsó felét. Nem állt szándékomban sok időt fecsérelni a beszédre. A szobámba akartam vinni, feltűnősködve, hogy Blaise megtudja, bizony forró a vérem. Nem mintha akartam volna mást a csávótól a vérén kívül. Ha tizenéves lettem volna, a „gyerekes” jelzővel illetném magam, huszonnégy évesen azonban már inkább simán csak szánalmas voltam. A düh azonban teljesen elvette a józan eszem.

– Ha van kedved, átmehetnénk hozzám – javasoltam csábosan rebegtetve a szempilláimat.

– Oké! – Csoda, hogy nem szakadt szét a szája a nagy somolygásban.

Gyorsan megitta a sörét, fizetett, ezt követően egymásba karolva visszacaplattunk a motelhez. Blaise pont a szobája előtt ült a lépcsőn, dohányzott, és közben telefonon beszélt valakivel. Amint észrevett minket, megdermedt, belé fagyott a szó, gyanakvón méregetni kezdte a fazont, majd amikor találkozott a tekintetünk, lassan felemelte a cigit tartó kezét, és intett. Én dobtam felé egy hamis mosolyt, majd előhalásztam a kulcsot a kabátom zsebéből, és kinyitottam az ajtót. Közben a vacsorám már az ajtó előtt elkezdte a műsort: vihogott, mint egy idióta, megpróbált magához húzni és a nyakamba csókolni, de könnyedén eltoltam magamtól. Fesztelen nevetve belöktem az ajtót, és felkapcsolva a lámpát bevonultam a helyiségbe, nyomomban a férfival.

Amint becsuktam az ajtót, elkomorodtam.

– Mi a baj, cica? – lepődött meg, és előre nyújtva a kezét elindult felém.

– Ülj le az ágyra és kussolj – közöltem vele igézőn, ő pedig engedelmeskedett. Láttam a döbbenetet a szemében, de nem izgatott különösebben, hogy nem érti, miért cselekszik az akarata ellenére. Leroskadtam az egyik székbe, az asztalra könyököltem, a tenyerembe hajtottam a fejem, és morgássá fojtottam le az üvöltésem.

– Hát ez hülye ötlet volt – ismertem el. – Nem is tudom, mit akartam bizonyítani – csóváltam a fejem. – Mikor fogok elkezdeni végre érett döntéseket hozni? – kérdeztem szerencsétlen fószertől, aki persze nem felelt. – Féltékennyé akartam őt tenni? – folytattam az önreflexiót. – De ha igen, miért? És mit hittem, mit fog csinálni, balhét? Az ilyen húzásaimmal nemcsak azt érem el, hogy kizárólag vámpírként tekint rám, de ribanc vámpírként leszek meg a fejében. A francba! – Felpattanva az áldozatomhoz siettem, és leültem mellé. – De legalább piáltál. Rám fér most egy kis tompaság, hogy ne tépjem ki a hajam. – Beleharaptam a nyakába, és nyugodtan lakmározni kezdtem, megpróbálva elengedni az önutálatot, amikor hirtelen lehűlt a levegő, a lámpa pedig villogni kezdett. A vacsorám izmai megfeszültek, a légzése gyorsabbá vált. Kővé váltam egy pillanatra a környezetemet figyelve, jól érzékelem-e a dolgokat, és igen.

Na ne!

Egy férfi jelent meg előttünk. A bőre kékesszürke, a haja összecsomósodott, az arca meggyötört és nyúzott, a ruházata szakadt, sáros és vizes. Utolsó lélegzetvételemmel Blaise nevét üvöltöttem, utána elárasztotta a szám a mocskos, sötét színű víz. Bár nem kaptam levegőt, nekem nem volt tragédia, de a csávónak, akinek a nevét se tudtam, igen.

Blaise berúgta az ajtót, és sótölténnyel töltött shotgunnal lelőtte a kísértetet, aki azonnal eltűnt.

Nehéz megfogalmazni, mit láttam akkor Blaise tekintetében. Rengeteg érzelem állt össze egy nagy, sötét, villámló masszává.

– Fejezd be, Phaedra, amit elkezdtél – vetette oda undorodva. Miután behúzta az ajtót, a férfira néztem.

– Csak húzz el innen, menj haza, feküdj le aludni, és amikor felkelsz, ne emlékezz semmire, ami ma este történt.

Engedelmesen eltakarodott.

Átmentem Blaise-hez.

– Szia – köszöntem alázatosan.

– Szia. Megvan, ki ez a férfi – tért rá rögtön a vadászatra. Most bezzeg kérdezés nélkül kezdett róla beszélni!

– Éspedig?

– Egy éve tűnt el, Bob Bern, negyvenhárom éves. A holtteste azóta sem lett meg.

– Ahogy elnéztem, a mocsárban lesz, vagy egy tó fenekén.

– Ja, az lehet.

– Miért az én szobámban jelent meg, ha eddig végig itt gyilkolt?

– Passz. A lényeg, hogy mindjárt riasztom a zsarukat, hogy sejtem, hol a hullája.

– Oké. És mi volt ez a „fejezd be, amit elkezdtél” dolog?

– Hát hogy fejezd be a vacsorádat.

– A hanglejtésed nem egészen erre utalt. Úgy hangzott, mintha a világ leggusztustalanabb dolgát készülnék elkövetni, holott mostanában nem volt kifogásod a természetemből fakadó dolgaim ellen.

– Tényleg nem, sőt, már lassan természetessé kezdett válni – ami nem tudom, mennyire jó egyébként, de mindegy –, viszont ez... hogy így „hazahozod”, ez...

– De hát csak enni akartam belőle!

– Akkor miért hoztad ide?

Tudtam a választ, de nem mondhattam ki, így mélyen és hosszan hallgattam. Blaise megunva a csendet témát váltott:

– Ezek után abban a szobában akarsz maradni?

Nem tudtam, milyen szándékkal kérdezi ezt, mindenesetre bólintottam.

– Szerintem mindegy, hol vagyok, nincs szobához kötve.

Az éjvadász egyetértőn bólintott.

– Sietek az ügy lezárásával – mondta, majd elviharzott.

Átkullogtam a szomszédba, és órákig csak olvasgattam, bambultam, elmélkedtem az élet szarságairól, na meg ostoroztam magam, hogy mennyire ostoba vagyok.

––––––––

Másnap estére meglett a holttest, és Blaise javaslatára a boncolás után elhamvasztották. Mehettünk tovább, amit kicsit sem bántam.

A kocsiban nagy volt a csend, hiába szólt a zene. Órákon át kussban ültünk egymás mellett, a kilométerek fogytak, a sötétség sűrűsödött. Elviselhetetlenné vált a helyzet.

−  Következő ügy? – vetettem fel a témát, amikor már nem bírtam tovább elviselni a némaságát.

−  Kaptam egy fülest, hogy egy várost elleptek a démonok – felelte szűkszavúan.

−  Megtalállak majd. Megyek, meglátogatom Dianát – jelentettem be, mire szó nélkül lehúzódott az út szélére, hogy kiszállhassak.

Harmadik fejezet

Hétköznap volt, emiatt úgy tippeltem, Dia otthon lesz, remélhetőleg egyedül. A tippem bejött.

−  Sziaaa! – ugrott a nyakamba, megropogtatva a csontjaimat.

−  Én is örülök neked – préseltem ki a tüdőmből. – Egyedül vagy? – néztem körbe a biztonság kedvéért, hátha észreveszem az ordast valamelyik szobában sündörögni.

−  Igen. Gyere be!

Levettem a bőrkabátomat és a tornacsukámat az előszobában.

−  Ezt az új stílust soha nem fogom megszokni. Tudod, hogy nézel ki? Mint egy lázadó tinédzser.

−  Lázadok a képmutató és igazságtalan természetfeletti világ ellen!

Bevonultunk a szobájába. Becsukta az ajtót, és ledobtuk magunkat az ágyra.

−  Igazán meglátogathatnál gyakrabban is – dorgált meg.

−  Tudom, és sajnálom, de annyi minden van!

−  Persze, tudom. Hogy halad a Blaise-terv? – vonogatta a szemöldökét.

−  Olyan nem létezik – komorodtam el.

−  Blabla – emelte fel a jobb kezét, és ütötte össze négy ujját a hüvelykujjával. – Lendülj végre túl a tagadás fázisán! – dobott az ölembe egy 101 kiskutyás piros párnát, amin három dalmatakölyök játszott egy labdával.

−  Dia, nemrég lett vége Will-lel. Nincs szükségem egy új bonyodalomra.

−  Újra nincs is, de Blaise régi bonyodalom. Nem újkeletűek az érzéseid iránta – súgta meg. Na mi a rosszabb annál, ha valaki ismer? Ha vele együtt még egy valaki ismer!

−  Még csak pár hónapja ismerem.

−  Sose az számít. Nézz meg engem és Mike-ot! Mintha ezer éve ismerném, olyan érzés vele lenni. Míg mással együtt lehetsz évekig, hogy aztán egy szép napon rádöbbenj, nem is ismered az illetőt.

−  Egyrészt rám férne most egy kis önkéntes magány...

−  Akkor nem mennél vele mindenhova... – motyorászta, hogy én is halljam, de nem reagáltam rá inkább.

−  Másrészt, tudod, hogy hiába akarok tőle bármit is, ha neki én nem...

−  Szerintem neki is te – kacsintott.

−  Szerintem meg nem. Rengeteg alkalma lett volna nyitni felém, vagy elfogadni az én közeledésemet, de nem.

−  Be van tojva. Kell neki egy kis bátorítás!

Nem osztottam a véleményét.

−  Jó, hagyjuk inkább. Én már nem tudom. Most is összebalhéztunk.

−  Mit csináltál már megint? – engedte le a vállait szemrehányón.

−  Ééén? – kerekedtek el a szemeim.

−  Teee. Oké, tudom, biztos ő kezdte, te erre megsértődtél, tettél valami csúnyát, amiért ő megharagudott. Jól mondom?

Egy pillanatra komolyan elgondolkodtam azon, hogy honnan tudja. Ennyire kiszámítható vagyok?

A zavarom láttán felkacagott.

−  Általában ez a forgatókönyv – magyarázta.

−  Kezdem unni – szóltam letörten.

−  Egy üveg sörbe, hogy Blaise is. De ne aggódj. Én még nem fáradtam bele. Szóval, hogy történt?

−  Úgy volt, hogy külön szobában alszunk, de én egyedül nem tudtam aludni, átosontam hozzá, és bekéredzkedtem az ágyába.

−  De édes vagy! És milyen rafinált! Aha, még hogy nincs B terv, mi? Hahaha.

Válaszul felvillantottam a legrondább grimaszom.

– Jó, bocs, folytasd.

−  Amikor felkeltem, már nem volt mögöttem, de a szobában ült, és azt mondta, arra kelt fel, hogy árad belőlem a hideg, és ha legközelebb vele akarok aludni, akkor szóljak, hogy öltözzön fel jól.

−  Juj, érzékeny pontra tapintott – szívta a fogát. – Elhiszem, hogy ez nem esett jól. Én is bemorciztam volna.

−  Várj, ez semmi – emeltem fel a mutatóujjam, beléfojtva a szót.

−  Mindjárt gondoltam.

−  Mérgemben betértem a legelső bárba, ami szembe jött, felszedtem egy egész jó pasit, és hazavittem.

−  Most megmondom, itt szúrtad el. Mindig dafkézol.

−  Ez még semmi!

−  Lehet ettől rosszabb? – szörnyedt el.

−  Ó, simán. Épp vacsoráztam belőle, amikor megjelent a kísértet, akire Blaise vadászott. Sikítottam neki, mire átrohant a szomszédból, és elűzte a lényt.

−  Szegény fiú!

−  Akiből ettem?

−  Dehogy. Blaise! Azt mondtad neki is baja van. Tuti ez, hogy hazavittél valami random vacsorát. Mintha nem is csak kaja lenne, hanem mást is akartál volna tőle. És ebből látszik, hogy érdekled. Különben ő is, mint ahogy most én is, csak röhögött volna azon, hogy egy kísértet így tönkretette az idilli pillanatodat.

−  Lehet. Mindenesetre nagyon gáz volt a szitu.

−  Pedig látott már evés közben – vetette fel. – Miben volt ez más szerinted?

−  Hogy „hazavittem”?

−  Bingó! Parált, hogy nem csak enni fogsz belőle. Szerintem. Szóval ha így akartál bosszút állni rajta a „hideg vagy” beszólásért, sikerült. Csak nem segített a helyzeten, hanem tovább rontott.

−  Ja, azt észrevettem.

−  És most?

−  Már új ügy felé kocsikázik.

−  Remélem, kibékültök. Elég sokszor vesztek össze mostanában, amióta így együtt vagytok.

−  Igen. Azon is gondolkodtam már, hogy el kéne szakadnom tőle is.

−  Hogy érted?

Rántottam egy sutát a vállamon.

−  Venni valahol messze innen egy kis házat, szerezni valami melót, egy macskát, és élni az életemet.

−  Önkéntes száműzetés, értem. De az uncsi lenne egy idő után, meg nem is te lennél. Olyan nagyanyós életforma – vetette el kapásból a tervemet.

−  Én is erre jutottam. Meg akárhová bújnék, a baj megtalálna.

−  Téged ismerve...

Egyetértőn biccentettem.

−  Na de, nem nyafogok tovább. A szőrmók él még?

−  Képzeld, él és virul – újságolta büszkén.

−  A francba. Pedig azt hittem, kapok ma valami jó hírt – morogtam utálkozva, de Dia csak nevetett.

−  Pedig Mike bír téged.

−  Bírna megzabálni, tudom én.

−  Nem, komolyan. Kedvel, mert nem játszod meg magad, nem hazudod, hogy csipázod őket, holott rohadtul nem. És így legalább tudja, mire számítson tőled.

−  Sose kedvelt még senki azért, mert én nyíltan utáltam őt – tűnődtem el.

−  Úgy tűnik, ez egy ilyen fura világ.

−  Ha akarnám se tudnám megjátszani magam. És attól még, hogy ő bír engem, én még rühellem őszőrmeségét, csak mondom – szögeztem le.

−  Én viszont egyre jobban szeretem – sóhajtotta szinte fájdalmasan.

−  Elhiszem, hogy ez probléma.

−  Igen, hisz... én egyszer megöregszem, ő pedig mindig ilyen jó pasi lesz – szomorkodott.

−  Amíg meg nem hal – mosolyodtam el aljasul.

−  Nem is mondj ilyet, légyszi – mogorvára váltott az arckifejezése.

−  Oké, bocs. Eddig egyszer láttad úgy, igaz?

−  Igen. Amúgy teljesen emberi. Nem viselkedik úgy, mint egy állat, nem akarta még átharapni a torkom, még csak nem is a kutyapóz a kedvence.

−  Hanem?

−  Amikor én vagyok felül.

−  Vajon ezt az infót milyen beszólásba tudom majd beépíteni? – morfondíroztam hangosan.

−  Phaedra! – rivallt rám nevetve, és megígértette velem, hogy az intim dolgaik köztünk maradnak.

Negyedik fejezet

Éjfél után megkerestem Blaise-t.

Egy fogadóban vett ki egy kétágyas szobát. Amikor megérkeztem, az éjvadász épp a bárban nevetgélt a csapos csajjal. Hirtelen kellemetlenül éreztem magam farmerben és sötétkék pólóban, és azt kívántam, bárcsak valamelyik szexi vámpírúrnői szettemben feszítenék. Sokkal magabiztosabb vagyok bennük.

Mindenesetre összekapartam az önbizalmam, és odamentem hozzájuk. Hisz nem a csipkeruha teszi a vámpírt, nem?

−  Sziasztok – ültem fel a bárszékre. A barna hajú lány Signal-mosollyal köszönt, Blaise rám se nézett. Oké, én el akartam felejteni a múltkorit, de ha haragudni akar, akkor haragudjon csak!

Szembefordultam a vendégekkel. Senki sem dohányzott, mégis enyhe füstszagot éreztem. Az ajtó mellett két oldalt egy-egy biliárdasztal állt, mindkettőnél férfiak játszottak. A zenegépből az AC/DC Back in Black slágere szólt. Egy alacsony kövér és egy magas kövér pali dartsnyilakat dobáltak. Minden kerek faasztalnál ült egy vendég. Nőket nem láttam, ha leszámítjuk „Miss Ó-lábam van, de azért miniszoknyát hordok”-ot. Kiszúrtam egy viszonylag helyes palit a tömegben. Épp ő lökött a dákóval. Egy teli golyót be is tett egy lyukba. Megnyaltam a szám, és alig vártam, hogy találkozzon a tekintetünk, de nem nézett felém. A haverjai viszont igen, páran rám is vigyorogtak, egymást bökdösve.

Visszafordultam a pulthoz.

−  Adhatok valamit? – kérdezte a pultos, miközben Blaise-nek újabb pohár felest töltött.

−  Whisky-t, jég nélkül. – Megmutattam neki, milyen egy igazi fogkrémreklámos mosoly. Az ő második helyese a pofijára fagyott, és gyorsan töltött nekem inni. Közben Blaise csúnyán rám pillantott. Kérdőn felhúztam a vállaim, de csak legyintett. Rossz kedve volt, nem vitás.

Hirtelen megjelent mellettem a jótestű dákókirály. Hosszas szőkésbarna haja félig belelógott a szemébe, az arca sima volt, és finom illat áradt belőle.

−  Norma, egy üveg sört kérek! – Norma, alias „csábosan pillogok Blaise-re”, már adta is neki felbontva.

−  A nevem Derek – nyújtotta a kezét.

−  Phaedra – mondtam selymes hangon.

−  Tudsz biliárdozni, Phaedra?

−  Jól bánok a dákóval – flörtöltem szemérmetlenül, nem tanulva az előző esti hibámból.

−  Akkor gyere, szállj be egy menetre, az egyik srác kidőlt.

Bólintottam és az italommal együtt vele tartottam. A haverjai ujjongva fogadtak. Egy nyurga srác a kezembe adta a dákót. Én kezdtem. Előre hajoltam, felkészülve a lökésre. Tudtam, hogy mindegyikük szeme a seggemre tapad. Nem zavart különösebben.

Löktem, és két csíkos be is talált. Elégedetten egyenesedtem ki. Oldalra sandítottam, és láttam, hogy Blaise a meccset figyeli. Legközelebb, amikor én jöttem, direkt neki háttal álltam meg. Én és Derek nyerésre álltunk. Ahogy újabb csíkosat tettem a helyére, Derek átkarolta a derekam, és határozottan magához húzott.

−  Nagyon ügyes lány vagy, Phaedra.

Ezt már túl konfidens cselekedetnek ítéltem meg, próbáltam eltolni magamtól, de a karjai mintha vasból lettek volna. Felkaptam a fejem, hogy a szemébe nézve megigézhessem, elküldve a fenébe, ám ekkor megláttam azt, amiért a városba jöttünk: egy démon tekintett vissza rám.

Minden erőmet összeszedve tökön térdeltem, mire összegörnyedve elengedett.

−  Na, most miért vagy morcos? – kérdezte. Szinte egyből felegyenesedett. – Játszunk tovább!

Nekitaszítottam egy oszlopnak.

−  Ez a játék hogy tetszik?

Az összes vendég felpattant. A démonok, akik eddig csendben lapultak, most előbújtak. Felugrottam a biliárdasztalra, megpörgetve a dákót a kezemben. Blaise is lecsúszott a bárszékről. Nyugtalannak látszott, gondolom nem számított rá, hogy ennyi démonnal lesz dolgunk, nálam csak egy fabot lesz, nála pedig csak egy Beretta és egy tőr, amiket nem használhat, hacsak nem akarja megölni a megszállt embereket is.

A zenegép váltott, és a Rolling Stones Paint it Blackje adta meg a zenei aláfestést az elkövetkezendő eseményeknek.

A démonok szinte egyszerre mozdultak ránk. Hárman megfogták az asztalt és felemelték. Felfutottam a tetejére, rájuk zuhanva. Mind elterültek, én maradtam egyedül talpon.

Képen rúgtam a magas, kövér, dartsos hapsit. Az alacsonyabbik sorra dobálta felém a dartsokat, de kézzel mindet kivédtem, miközben kiröhögtem, hogy ezt mégis hogy gondolja. Ezután megforgattam a dákót, képen verve vele Dereket kétszer, míg megtántorodva fenékre nem csüccsent. Nyomban hasba böktem egy másik pasit, aztán állon találtam, végül hasba tapostam.

Egy újabb ellenfelem a dákójával csapott felém. Kivédtem a sajátommal, de az enyém kettétört. Újra támadt, ám én egy flikket ugorva kitörtem pár fogát. Alig érkeztem meg függőlegesbe, Derek elgáncsolt. Nyekkenve érkeztem a kőpadlóra, elejtve az egyik botot. A démon rám mászott, mindkét kezét a nyakamra kulcsolta. Nem foglalkoztam azzal, hogy lehámozzam magamról, simán fültövön ütöttem kézéllel, amitől lefordult rólam. Egy másik pasas repült volna rám, de felhúzva a lábaimat átküldtem a fogadó másik felébe.

Talpra szökkentem. A démonok óvatosan méricskéltek.

−  Mondtam, hogy értek a dákókhoz – mutattam fel a töröttet, azután elhajítottam. Nekem nem voltak ellenfelek, Blaise-nek annál inkább. Nem tudtam, akarja-e, hogy beszálljak a munkájába, vagy sem. Épp négy démon ütötte minden oldalról a pult előtt, a kezében ott szorongatta a stukkerét, az arca vértől sötétlett. Nem volt időm, hogy megkérdezzem tőle, „hé, drága, segítsek?”.

Közéjük vetettem magam, az egyik férfit a nyakánál fogva dobtam neki egy asztalnak, a másikat átsegítettem a pult másik oldalára, a harmadikat a felénk áramló tömegbe csatlakoztattam. Becsukva a szemeimet ledöntöttem a felállított falakat, mire az energiám sebesen terítette be a helyet, mindenkit a padlóhoz szegezve. Küzdöttek, de kevésnek bizonyultak ellenem.

Koncentráció, hideg fej, önbizalom. Ennyi a titka a sikernek, meg egy csipet vámpírság. Bár az orrom vére így is eleredt.

Blaise összekanalazta magát, közben latinul kezdett el kántálni, aminek hallatára a lények nyöszörögve estek térdre, a fejüket fogták, majd percekkel később ájultan zuhantak a földre, immár démonmentesen.

Éljen a csapatmunka!

Elvettem egy pohárlenyomatos szalvétát a pultról, és megtöröltem az orromat. Kissé félve az éjvadászra lestem, aki leült a bárszékek közé a földre, hátát a pultnak vetve. Észrevettem, hogy vérzik a szája, és bűnös gondolataim támadtak. Vérének az illatától eleve megszédültem, a látványtól bizseregni kezdett az ínyem, és gyötrően erős késztetés fogott el, hogy elé térdeljek, beszívjam a számba az ajkát...

Hirtelen és hangosan ugrott fel, amitől összerezzentem.

−  Mehetünk is a következő városba. – Otthagyott az eszméletlen emberekkel. Hosszan néztem utána, értetlenséggel vegyes dühvel.

Utána siettem, fel az emeletre.

−  Blaise!

Nem várt meg, kinyitotta az ajtót, bement a szobába, és elkezdte összepakolni a cuccait.

−  Blaise! – szólítottam a nevén ismét. Komolyan megfordult a fejemben, hogy ha most nem sikerül megbeszélnünk a dolgokat, akkor hagyom a fenébe.

−  Mi bajod? Miért haragszol? – faggattam.

−  Semmiért – morogta bosszúsan hajigálva a ruháit.

−  Ne hazudj! Ez olyan nevetséges már! A kísértetes eset óta nem állsz velem szóba, pedig semmi rosszat nem tettem. Most meg nem volt választásom. Nem akartam beleszólni a melódba, de én is belecsöppentem!

Nem válaszolt, pakolt tovább.

−  Blaise, az Istenért!

Ellenségesen felém fordult.

−  Tudom, hogy most nem volt választásod. Köszönöm, hogy segítettél, jól jött! – A fürdőbe vonult, hogy lemossa az arcáról a vért.

−  És amit előtte mondtam?

−  Mi van vele?

−  Reagálj rá! – Kezdtem úgy érezni, Williammel mégiscsak könnyebb, mint egy emberrel. Az emberek kiszámíthatatlanok, sértődékenyek, és érzékenyek. Kell ez nekem?

−  Zavar, hogy folyton flörtölsz mindenkivel! – vágta a képembe őszintén.

−  Csak a kaja miatt vagyok kedves velük! – védekeztem ártatlanul pislogva, pedig tudtam, hogy füllentek. Hogy csak őt akarom féltékennyé tenni, mert – ismét – szánalmas vagyok.

−  Értem.

−  Mégis haragszol.

−  Igen, és én sem tudom, miért. Egy hónapja „élünk” együtt, és nem hittem volna az elején, hogy ennyire nehéz lesz.

−  Én sem. Azt képzeltem, bulis lesz.

−  Ja. De nem. Fárasztó és feszülté tesz – zárta el a csapot, majd megtörölte a kezét és az arcát.

Lehajtottam a fejem. Nem akartam elfogadni, hogy lehet, hogy itt a vége.

−  Akkor lehet, hogy jobb lenne, ha elmennék – mondtam csendesen.

−  A barátságunk érdekében talán jót tenne egy kis távolság.

−  Rendben. – Megfogtam a cuccaimat, amiket korábban előrelátóan ő hozhatott fel a kocsiból.

−  Várj... – szólt békülékenyen. – Mielőtt elsietnél: este kaptam egy tippet. A szomszéd városban valami nagy banzáj készülődik. Az emberek nagy része becsavarodott, mintha valami sötét erő fertőzte volna meg őket. Persze ez az én ügyem. Ami téged érint, az egy gazdag, idős, erős démon, aki a közelben lakik, és van nála valami, ami kellhet neked a te ügyedben.

Nagy kő esett le a szívemről. Még van egy kis időnk együtt!

−  A Halhatatlanokkal kapcsolatban?

−  Igen. Egy régi könyv. Úgy hallottam, érdekes dolgok vannak benne.

−  Miből gondolod, hogy a démonnak nincs köze az ügyedhez?

−  Nem mondom ezer százalékra, hogy nincs összefüggés, de elsőre más a diagnózisom.

−  Értem. Köszönöm. – Megfogtam a cókmókjaimat és elindultam.

−  Hé, szipolyka! – szólt utánam. Megtorpantam. – Bocs, hogy gúnyolódtam azon, hogy hideg voltál.

Halvány, erőtlen mosoly rajzolódott az arcomra.

−  Nem gond.

Már tényleg semmiségnek tűnt ahhoz képest, hogy ez lesz az utolsó közös ügyünk.

Ötödik fejezet

Egy kétszintes motelben szálltunk meg. Blaise a földszinten vett ki egy szobát. A padlót sötétbordó szőnyeg fedte, szinte már fekete. A falat cseresznyepirosra festették, a fotelek huzata is élénkpiros. A két, egymástól két lépésre heverő ágyakon fehér lepedők fehér takarókkal és párnákkal. A világítás hangulatos.

Elfoglaltam szemből a jobb oldali ágyat, és gondterhelten ráheveredtem. Túl puha volt, majdnem elsüllyedtem a paplanban. Blaise is lecuccolt, majd leült a saját ágya szélére. A kezeim a fejem mögé tettem, a lábaim felhúztam a hasamhoz, hogy a sáros-vizes tornacipőm ne érjen hozzá a huzathoz. Kint szakadt az eső, a szél bosszúsan rázta az ablakokat. Hajnali három volt.

−  Mész először zuhanyozni, vagy mehetek én? – kérdezte lerúgva a bakancsát.

−  Megyek – gurultam le az ágyról, és beslattyogtam tusolni. A fürdő kicsi volt, de tiszta. Az ilyenekért össze tudtam tenni a két kezem.

Amint bekuporodtam a kabinba, különös érzés lett úrrá rajtam. A forró vízsugár úgy zúdult a testemre, mintha isteni permet lenne. Meleg, bársonyos, megtisztító. A rossz gondolatok elpárologtak a fejemből, csak valami eufórikus bágyadtság maradt bennem. A fejem a falnak vetettem, elernyedtek az izmaim, minden kilégzéssel könnyebb és oldottabb lettem. Elmúlt a szomorúságom, a sejtjeim csatasorba álltak, készen arra, hogy menjek és cselekedjek.

Tudtam, hogy dolgom van. Feladatom. Nem küldetéstudat szállt meg, inkább valamiféle hit, hogy történni fog valami, aminek elébe kell rohannom. Készen álltam arra, hogy szembenézzek a sorsommal.

Ez a különös nyugtalanság húzott ki a tus alól. Menni akartam, úgy éreztem mennem kell! Ám ahogy megpillantottam Blaise-t, lehiggadtam.

Nem, maradok.

Egy vörös franciabugyi és top alkotta a pizsamámat. Amikor az éjvadász visszatért a fürdőből, én már a helyemen feküdtem. Ő boxerben és pólóban bújt be a takaró alá. A sötétben is kiválóan láttam izmos combját, formás fenekét, és azt is, amit nem kellett volna dudorodni látnom.

Átfordultam a másik oldalamra, ettől azonban nem verődött ki a látványa a fejemből. Benyúltam a bugyimba, és óvatosan simogatni kezdtem magam, azt képzelve, hogy a másik ágyban fekszem, Blaise mögöttem, és az ő keze kényeztet. Lassan csináltam, mert arra vártam, hogy az éjvadász elaludjon, és kényelmesebben tudjak önkielégíteni, de a légzéséből és a szívveréséből ítélve negyedóra múlva is ébren volt még. Én azonban képtelen voltam tovább várni, elvesztve a kontrollt elélveztem, belefúrva az arcom a párnába, hogy legalább az tompítsa a sóhajomat. Közben az ajkamba haraptam, amiből vér serkent. Nem tudom, Blaise rájött-e, mit csináltam, mert továbbra is mozdulatlanul, viszont ébren hevert a helyén, háttal nekem.

Ezután könnyedén elaludtam.

––––––––

Sikítva ugrottam fel, megragadva Blaise-t vállainál, és azzal a lendülettel magam alá gyűrtem az ágyon, négykézláb kerülve fölé.

−  Au, Phaedra, nyugodj meg! – nézett fel rám ijedten.

−  Mi... mi van? – szuszogtam riadtam, kipislogva a szememből a zavarodottságot.

−  Hogy mi van? – kérdezett vissza, mintha tudnom kéne. – Jól vagy?

−  Aha, persze, mert? – Úgy bámultam rá, mintha egy szeme lenne és két orra.

−  Délután négy óra van.

−  Érzem.

−  Most értem vissza a kutatásból, és ahogy beléptem a szobába, itt dobáltad magad, és nyöszörögtél. Álmodtál?

−  Mi nem álmodunk – mondtam elvarázsoltan. – Én csak... Valami felém lopakodott. Valami hatalmas! Akár egy nagymacska, de nem volt teste, mintha csak... energiából állt volna. Aranyos fényben ragyogott, határozott kontúrok híján, áradt belőle a forróság és az erő. Aztán hirtelen rám ugrott, egybeolvadt velem, hempergett a testemben! Én is arany fényben kezdtem el derengeni, és... be kell vallanom, jó érzés volt – tűnődtem el.

−  Szóval álmodtál.

−  Az lehetetlen – ráztam a fejem. – Tudod, hogy a vámpírok nem álmodnak. – Az érvem meggyőzte, így tovább filózott.

−  Újabb látomás? A médium vámpír visszatért? – vigyorodott el szélesen. Már nem volt se ideges, se feszült.

−  Nem t’om. Hogy ment a kutatás? – váltottam témát.

A keze felsiklott az alkaromon a könyökömig.

−  Nem terveztél leszállni rólam?

−  Ó, de, bocs. Van valami köd az agyamon. – Ügyetlenül lemásztam róla, közben a lábszáram beleakadt a köré csavarodott paplanba, és majdnem lezakóztam az ágyról. Szerencsére a srác elkapott és visszahúzott. Aggódva nézett rám.

−  Nos, az emberek egy jelentős része nagyon... furán viselkedik. Úgy tűnik, fiatalkorúakra és idős emberekre nincs hatással ez a dolog, ők azt mesélik, hogy a többiek „megbolondultak” – ezzel a szóhasználattal egy bácsika élt.

−  Azaz?

−  Nem dolgoznak, nem foglalkoznak az otthoni teendőikkel, elhanyagolják a gyerekeiket, csak szórakoznak, isznak, és – ahogy egy kislány fogalmazott – „apu és anyu reggeltől estig birkóznak az ágyban, őt pedig kizárják a játékból”.

−  Érdekes. Szerinted mi csinálhatja ezt?

−  Alkohol, buli, szex... Talán egy démon, vagy egy nagyon erős vámpír. Még nem tudom. Állítólag a helyi sztriptízbár áll az egésznek a középpontjában, szóval odamegyek.

−  Rendben.

Hosszan meredtünk egymásra. Valami észrevétlenül húzott felé, és ahogy láttam, őt is felém. Az ajkaimat harapdáltam, miközben az arcán vándorolt a tekintetem, és ahogy dőltünk egymás felé, az ujjaink összecsúsztak a takarón. Ő összerezzent, és mintha álomból ébredt volna, megrázva magát sietve talpra ugrott.

−  Ööö, én akkor megyek – felkapva a táskáját sietve megindult, ám még visszafordult az ajtóból. – Te mikor mész a démonhoz?

−  Ma.

−  Sok sikert! Úgy tudom, este összejövetel lesz nála.

−  Imádom, hogy olyan kis mindent tudó vagy – gügyögtem, mire a szemeit forgatta. Amint becsukódott mögötte az ajtó, elterültem az ágyon.

Mi a franc volt ez?

Csak egy magyarázat lehet: úgy tűnik, ránk is hatással van az a valami, ami a városban bontja a rendet. Nem tudtam, mennyire fogok tudni uralkodni magamon, ha legközelebb újra Blaise közelébe kerülök, de úgy döntöttem, a biztonság kedvéért megint magamhoz nyúlok...

––––––––

Később meglátogattam Nikyt a szomszéd körzetben. Mára beszéltük meg, hogy elmegyünk a „fodrászunkhoz”. Amíg kint nem lett teljesen sötét, bent bandáztunk a lakásában. Azt a kacsalábon forgó palotát, ahol Vikyvel éltek anno, eladta, és beköltözött a belvárosba egy penthouse-ba. Ennek ellenére az otthona olyan volt, mint egy sziget az óceán közepén: hatalmas, hangszigetelt, sötétített ablaküvegű. A nappali ablakai a színes fényekkel kivilágított medencére és a bezöldített teraszra néztek. A lemenő nap sugarai beragyogták a napozóágyak támláit, és a lágyan fodrozódó víz tetejét.

Niky átnyújtott nekem egy öblös poharat, amiben meleg vér sötétlett. A hajszíne nem változott, ugyanolyan fényes kávébarna volt, mint amióta a testvére meghalt, és továbbra is csak fekete ruhákban járt.

−  Fiatal lány, alig tizenhét – ismertette a menüt.

−  Egi. – Egyszerre kortyoltunk bele az italunkba.

−  Mesélj, mi van veled – fricskázta meg a felkarom.

−  Ami eddig. Blaise intézi az ügyeit, én meg mindenhova vele tartok, felfedezem a városokat, vásárolgatok...

−  ...megkóstolod a helyi ételkülönlegességeket... – szaladt a szája a füléig.

−  Eeegen.

−  Blaise-zel lefeküdtél már?

Meglepve kaptam fel a fejem. Halvány mosollyal, fürkészőn meredt az arcomra, elsősorban a szemeimben keresve az igazságot.

−  Dehogy! – vágtam rá habozás nélkül, mire szinte megkönnyebbülten hátradőlt.

−  Az jó.

−  Jó?

−  Aha. Mit gondolsz, mi lenne, ha William tudomást szerezne róla?

−  Neki már semmi köze hozzám! – hőzöngtem ökölbe szorult kezekkel.

−  Mindig lesz köze. Ő teremtett. Megajándékozott azzal, amivel eddig senkit: az örökléttel. Ti egymásnak vagytok teremtve, hogy úgy mondjam. Legalábbis, ebben a helyzetben Istent játszott, és megalkotott magának.

−  Akkor valamit jól elkúrt, mert nem lettem az ölebe – dörmögtem.

−  Nem rabszolgát akart magának.

−  Leszarom, mit akart az a pöcs. Nem érdekel. Én végeztem vele!

−  Nem gondolkozol valami hosszútávon, cicám – kortyolt a vérbe. – Még mindig emberi léptekben tervezel. William örökké fog élni. Te is. Blaise pár évtizeden belül legkésőbb, de meghal, ahogy a többi barátod is. William viszont mindig ott lesz neked.

Hát ez biztatón hangzott.

−  Nem érted, mit tett? – emeltem fel a kezem, olaszosan összezárva az ujjaimat.

−  De, elmondtad, mi történt. Viszont meghallgattam Williamet is. Neked is azt kéne tenned.

−  Nem tud olyat mondani, ami magyarázat lehet arra, miért kellett hazudnia.

−  Gondolod, hogy kihűlt a szerelmetek? Ennyi volt, puff, egy hazugság miatt?

Nem, Niky nem értett meg engem. Ráadásul kezdett idegesíteni, hogy Will pártján áll, és arról próbál meggyőzni, hogy menjek vissza hozzá.

−  Inkább hanyagoljuk a témát, jó?

−  Ahogy óhajtod – húzta kamu mosolyra a száját. – Akkor mesélek a kiszemeltemről, Andrew-ról.

−  Rendben. Milyen?

−  Aranyos, fiatal, olyan, mint egy kiskutya. – Nem hangzott valami lelkesnek.

−  Ő az, akire azt mondtad, nagyon jól néz ki?

−  Igen, de az egy dolog. Tényleg eszméletlen fazonja van, viszont nem elég férfias a kiállása. Kisfiús, és az nem túl szexi.

−  Hány éves?

−  Ötven.

−  Milyen kis pedofil vagy – cukkoltam.

−  Hehe. Nem a kor számít. Van, aki már emberként, huszonévesen is férfias, szóval nem ezen múlik. Andrew-nak szimplán ilyen a természete.

−  Értem.

−  De épp nincs jobb, úgyhogy... Addig jó.

Hirtelen elborzasztott a felismerés, Niky mennyire megváltozott. A gyász mindenére rányomta a bélyegét. Nem hittem volna, hogy valaha vissza fogom sírni a picsogó, szőke Barbie babát, de most rohadtul hiányzott. Csak remélni tudtam, hogy ez átmeneti állapot.

Mihelyst leereszkedett a sötétség, elrepültünk Ingához, a boszorkányhoz. Egy városszéli kertesházban lakott a férjével és két lányukkal. Magas, csontsovány nő volt, fehér, Kleopátra-frizurával, ábrándos, szürke szemmel. Negyvennél nem nézett ki idősebbnek. Kedves mosollyal fogadott minket, és beinvitált a fodrászszalonba, amit a garázsból alakított ki. Az asztalon egy kőtálban már ott sötétlett a hajunkra szánt festék.

−  Üljetek le!

Helyet foglaltunk egy-egy székben az asztal előtt.

−  Meséljetek, lányok, mi újság? – kérdezte, és nekilátott Niky hajának, aki el is kezdett csipogni a hódolójáról. Nagyjából ugyanazokat mondta el, mint nekem, közben Inga hümmögött, és bólogatott. Remekül értett ahhoz, hogy kell beszéltetni másokat, és hallgatni a saját életéről. Ha belegondolok, azon kívül, hogy hatszáz éves elmúlt, van két nagylánya, és a mostani férjével alig száz éve jöttek össze, nem tudtam róla semmit.

Miután félig végzett Nikyvel, rákente az én hajamra is az egészen fekete pacnit. Úgy döntöttem, kipróbálom, hogy áll a fekete. Miután szétoszlatta a trutyit, vissszatért Nikyhez.

Imádtam ezeket a varázsfestékeket. Úgy működtek, mint a színezők, csak tuti volt, hogy maradéktalanul, fakulás nélkül kikopnak pár hét után, egyik mosásról a másikra.

−  Vágjak belőle?

−  Nem, csak egyenesítsd ki kérlek!

Szerintem jobban állt neki a göndör haj, de valahol megértettem őt. Változást akart. A lelkével – vagy mijével – nem voltak rendben a dolgok, és azt remélte, ha a külsejét megváltoztatja, majd jobban lesz.

Én is ebben reménykedtem.

Hatodik fejezet

Blaise a motelszobában tartózkodott, amikor visszaértem. Amint meglátott, tűnődő grimaszra húzta a száját.

−  Phaedra?

−  Én.

−  Mit csináltál a hajaddal? – sietett elém, majd megragadta az egyik tincsemet, és végigsimított rajta. Lopva belepillantottam a falon függő tükörbe, és nem, nem néztem ki rosszul, nem gondolhatott erre. Nagyon jól állt a fekete szín, kiemelte a bőröm sápadtságát, kihangsúlyozta a szemem kékségét.

−  Átfestettem. Nem tetszik? – szontyolodtam el. Játékosan az ujja köré csavarta a tincsemet, majd kihúzta, ami ezután visszaugrott az eredeti alakjába.

−  De, sőt, dögös. Szőkeként néha, ha rád pillantok, egész ártatlannak tűnsz, és tudva, hogy vámpír vagy, ez elég paradoxon. Ez a fekete viszont... – magyarázta elhaló hangon, és mostanra már olyan közel került a szája a számhoz, hogy azt hittem, meg fog csókolni.

Aztán megint, mint korábban, mint aki transzos állapotból riad fel, hirtelen hátralépett, megköszörülte a torkát, majd erőteljesebb hangon folytatta. – De most készülj. Nemsokára kezdődik a parti.

−  Velem jössz? – bizakodtam.

−  Nem, nekem a városban lévő lényt kell mielőbb levadásznom.

−  A sztriptízbárral nem volt szerencséd?

−  Hát, attól függ. Annyi szerencsém volt, hogy épphogy el tudtam menekülni fél tucat kiéhezett, kéjsóvár nő elől. Viccen kívül, majdnem megerőszakoltak!

−  Komolyan? – csodálkoztam.

−  Igen.

−  Te miért nem kerültél a valami hatása alá, és... nem t’om, mentél bele egy orgiába? – kuncogtam, és félig tényleg komikusnak gondoltam a szitut, félig viszont már véstem is a teendőim listámra, hogy meg kell keresnem ezeket a ribiket, és kitépnem a gégéjüket. Ha a féltékenység fájna, már a sírban lennék. Végérvényesen.

−  Nem tudom – felelte egy kis gondolkozás után.

−  Egyáltalán nem kerültél a hatása alá, mióta itt vagyunk? – puhatolóztam.

−  Hát ööö... Nem t’om – vakarta meg a nyakát idegesen. – Miért, te? – kérdezett vissza.

−  Én igen – ismertem be, hátha ő is ezáltal be fogja, de inkább kihátrált a beszélgetésből.

−  Akkor pláne vigyázz magadra! – Visszaült a laptopja elé, és elmerült valami olvasnivalóban.

Hát jó.

Előkotortam egy vörös, földig érő, egyik oldalt felsliccelt ruhát az egyik bőröndből, és a fürdőben felvettem. A hajam kiengedve hagytam, meggypiros rúzst kentem a számra, a szememet füstösen sminkeltem ki, szempillaspirál, és kész is voltam. A szobában belebújtam a körömcipőmbe.

−  Gyönyörű vagy – mondta Blaise hitetlen ábrázattal. A szemében a kívánás szilánkja csillogott, és elfogott a vágy, hogy rávessem magam, de végül sikerült visszafognom magam.

Ez csak a lény műve, csak a lény műve...

−  Egy tőrt azért vigyél magaddal – aggódott a biztonságomért.

−  Megleszek nélküle, köszi. – Sajgó öllel távoztam.

Hideg áprilisi este volt, csillagfényes, fogyóholdas gyönyörűség. Mélyet szippantottam a sötétségből, ami balzsamként csorgott le a tüdőmbe, majd élve a képességemmel egy perc alatt a háznál termettem.

A magas, kovácsoltvas kapun keresztül nem sok látszódott a fehér, grandiózus épületből a sok fa és sövény miatt. A kapu tárva-nyitva volt, így elindultam a kaviccsal behintett széles úton. A ruhám alja susogva simította a talajt. Hallottam, hogy a közelben egy szökőkút csobog. Meg is lepődtem volna, ha efféle giccs nincs itt. Hallottam a vendégek duruzsolását és kacagását is, a dallamos zenét, a poharak csilingelő koccanásait.

Egy kanyar után feltárult előttem a ház teljes életnagyságban. Még Viky és Niky rózsaszín kastélya se volt ekkora. Mintha nem is lakóotthon lett volna, hanem valami múzeum vagy szálloda. Az udvaron luxusautók sorakoztak, és igen, középen ott állt egy színes fényekkel kivilágított szökőkút, a tetején egy meztelen férfi szobrával, ami előtt férfi és női alakok hevertek kifacsart pózokban, kíntól eltorzult arccal, fefelé nyúló, segélykérő karokkal.

A házat gyéren kivilágított füves-fás park ölelte körbe.

Senki sem gátolt meg abban, hogy bevonuljak az épületbe, senki sem kérdezte, ki vagyok, mit akarok. Az öltözékemmel beolvadtam a tömegbe. A nők csilivili báli ruhákban, a férfiak elegáns és modern szettekben táncoltak a balra nyíló teremben. A hallban hosszú asztalt terítettek meg, arra pakolták az ételeket és az italokat. Minden aranyló volt, fényes és csillogó, csak a lények színesítették be a helyet. Lények, igen, nem emberek. Démonok, vámpírok, boszorkák, vérfarkasok, mind együtt szórakoztak.

Besuhantam a terembe, hátha ott találom a házigazdát. Megálltam a falnál, egy mellszobor mellett. A táncolók óriási színorgiává olvadtak össze, pörögtek, forogtak, libbent a szoknya, kinyúlt egy kar, piros, fekete, zöld, sárga... egészen beleszédültem a kavalkádba.

Ekkor belépett a terembe egy fehér szmokingos férfi. Attól, ahogy rám nézett, úgy éreztem, mintha 180 fokot fordult volna a helyiség. Olyan erősen vágott mellbe az ereje, hogy megszédülve dőltem neki a hideg falnak. Nyaktörően magas, izmos férfi volt, borostyánsárga szemekkel. Barna, hullámos haja a háta közepét seperte. Elegancia és felsőbbrendűség áradt belőle, mégsem vámpír volt. Az álla hegyes, az arccsontja pengeéles és pirospozsgás. Igazi herceg fehér lovon típusú pali. Pár pillanatig fürdetett a tekintetében, majd belevetette magát a táncolók forgatagába.

A kezem az arcomhoz kaptam, és éreztem, hogy meleg a bőröm az ujjbegyeim alatt. Egész testemben reszkettem, mint egy fába kapaszkodó falevél a novemberi szélben. William volt rám ilyen hatással, míg ember voltam. Minden porcikám bizsergett, a gyomromban tüzes kis pillangók repkedtek, és olyan gyengének éreztem a térdeimet, hogy attól féltem, összecsuklok. Nyeltem egyet, de porzott a torkom.

Nem, itt biztos nem lesz a házigazda. Nem tudtam, hogy néz ki a démon, de biztosra vettem, hogy fel fogom ismerni. Ez is egy olyan képességféle.

Visszabotladoztam a hallba, ahol legnagyobb örömömre meg is pillantottam a démont. Legalábbis sejtettem, hogy ő az: alacsony, köpcös, félig kopasz, de jókedélyű negyvenesnek kinéző hapsi volt, aki körül csoportosultak a teremtmények, ő pedig élvezte a rivaldafényt. Emellett áradt belőle a házigazdák magabiztos lazasága.

Olyan helyre álltam, hogy esélytelen volt, hogy ne vegyen észre, és amikor tényleg megtalált a tekintete, vékony ajkaival erőltetetten elmosolyodott. Komoran bámultam rá vissza. Biccentett, hogy menjünk fel az emeletre. Kikerülve a lényeket követtem a lépcsőn, ami három irányba ágazott el. Balra mentünk, be egy festményekkel teletömött félhomályos folyosóra. A második ajtót nyitotta ki, és udvariasan előre engedett. Ez lehetett a dolgozószobája. Tipikus volt, semmi extra.